GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בני ביטון: כי פר הכנסה לתושב בדימונה היא מהגבוהים ביותר, בגלל כימיקלים לישראל, מפעלי ים המלח, המגנזיום, רותם ומפעל הטקסטיל.
<בני ביטון: מי שלא יודע מה זה מפעל הטקסטיל, זה מפעל קמ"ג.
<בני ביטון: בגלל זה דימונה היא עיר חזקה.
דוד אמסלם: אם תמשיך ככה נצטרך לקחת לך כסף.
<בני ביטון: לא, אל תיקח.
<בני ביטון: איך אמר בועז?
<בני ביטון: אני שיניתי את התפיסה, אני לא בכיין, אני לא אומר שתו לי ולא אכלו לי ולא שום דבר, אני אומר שדימונה היא עיר חזקה, אבל דימונה צריכה להיות עוד יותר חזקה ואני עובד עם יעדים, לא יעזור שום דבר, אני רוצה שדימונה תצא, מסתכלת עליי גברתי לילי ממשרד הפנים והיא יודעת שאני לא מסתובב במשרד הפנים, לא 'תיתני לי ותלווי לי ותעשי לי ושתו לי', 92% גביית ארנונה עם אשכול 4, הם יודעים על מה אני מדבר, זה חסר תקדים, חסר תקדים לגבות את הארנונה בצורה כזאת, אבל אנחנו משמשים דוגמה אישית לרשות.
<בני ביטון: אם לא הייתה לנו גיבנת - - -
דניאל עטר: אתם 4?
<בני ביטון: אנחנו 4, מה לעשות, ברווחה אנחנו 1.
דניאל עטר: ככה הוא מתפתח בתוך העיר והוא ממשיך לקבל את ה - - - כמו שצריך.
דניאל עטר: גאוני.
<בני ביטון: אז אני אומר שאנחנו באמת עיר חזקה, עיר שאנחנו רוצים לשמור על הצביון שלה ואנחנו עיר שאם אנחנו נצליח להביא את הבנים שלנו חזרה הצלחנו לעשות מהפכה, ואם מכללת הסייבר, כמו שאמרו, תקום, אני מאמין, משה, אמרתי לך בפגישה בלשכת ראש הממשלה, אני מאמין שמכללת הסייבר תקום, לא תהיה להם ברירה, לא לכרמי, לנשיאת אוניברסיטת בן גוריון, ולא לסגן שלה ולא לאף אחד, לא תרצה אוניברסיטת בן גוריון נהיה בטכניון, לא בטכניון באוניברסיטת תל אביב, יהיה לנו מוסד אקדמאי שייתן לנו מטרייה.
<בני ביטון: אני מעדיף את הנגב, כבן דימונה שצמח בנגב, היא אוניברסיטה כל כך איכותית, קפצה ב-40-50 מקומות, יש חשיבות.
<בני ביטון: מילה סופית לאגף הרווחה, אני רוצה להגיד לך, ישראל, יישר כוח על כל מה שאתה עושה, יחד עם אדו ואילנה, על כל הסיפור הזה.
<בני ביטון: גברתי, לנו פה בדימונה יש את אגף החינוך והרווחה ביחד.
יעל גרמן: גם בהרצליה.
<בני ביטון: אני יודע, בגלל זה אמרתי לך, אני חושב שהדבר הזה, כדי לתפוס גם את הילדים החלשים והטובים, אנחנו מגיעים מלמטה, מביאים אותם מהרווחה, מהמועדוניות, מכל הדברים האלה.
<בני ביטון: הרי כל היוזמות, גם בחינוך וגם ברווחה, מתחילות במחוז הזה שנקרא מחוז הנגב לכל מדינת ישראל.
<בני ביטון: בעשור האחרון דימונה קיבלה שני פרסי חינוך, שזה חסר תקדים.
<בני ביטון: בהתחלה אומרים לי רק תעודות בגרות, תעודות בגרות, כשיש לך 100% תעודות בגרות חברתיות וכשיש לך שני בתי ספר שמקבלים כל שנה בעשירון העליון, בתי ספר ערכיים, זה אומר על החוזק שיש לנו פה, החוזק הוא חזק מאוד.
<בני ביטון: אני אומר שמהפכת החינוך בדימונה נעשתה, ואל תצטנע, אדוני, בשנת 89' התמנה גבי ללוש ז"ל, שייבדל לחיים ארוכים הבן שלו, הוא נמצא פה, סגן ראש העיר שלי כרגע, נעשתה מהפכה אמיתית, 17% בגרות וכשמגיעים למספרים כאלה חסרי תקדים זה נותן לנו מעוף, בתי ספר שמגיעים ל-90.
<בני ביטון: היא יודעת מה זה, היא הייתה ראש עיר בהרצליה, אין מספרים כאלה.
<בני ביטון: יושבת פה גם המפקחת שלנו, גם המחוז יושב איתנו פה, זה מראה את ההשקעה שלנו בחינוך, ברווחה, בתשתיות, בתרבות לא נתתי סקירה, נתתי סקירה קטנה, מנהל אגף התרבות פה, יש לנו מופעי תרבות, אנחנו משגעים את העיר הזאת.
<בני ביטון: אז מי אמר פה אייל גולן?
<בני ביטון: עם כל הכבוד אייל גולן היה אצלי וזה היה אצלי, ולא על חשבון התקציב שלי, על חשבון מפעל הפיס ועל חשבון מירי רגב ועל חשבון אחרים.
<בני ביטון: אנשים גם מבינים שזה לא בא על חשבון דברים אחרים.
<בני ביטון: ואני מאמין, אם יש בהרצליה את זה, זה צריך להיות גם בדימונה.
<בני ביטון: למה הקמתי את האמפיתיאטרון של ה-4,000 מקומות, כי אני חושב שברגע שירצו לעשות מופע שיבואו לעשות מופע גם בדימונה.
<בני ביטון: אדוני היושב ראש, תודה רבה.
<בני ביטון: בואו נתכבד טיפה ונצא לסיור ונראה את השטח.
<בני ביטון: אל תברחו מהסיור.
דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת בנושא של "הסדרת סוגיות להסעות תלמידים ברשויות המקומיות לבתי הספר, כולל החינוך המיוחד".
דוד אמסלם: האמת היא שקיבלתי הרבה פניות בנושא ולכן, זימנתי את הוועדה גם במסגרת הפגרה.
דוד אמסלם: אני מודה לכל האורחים.
דוד אמסלם: בוקר טוב חבר הכנסת אבו מערוף.
דוד אמסלם: אני אחרוג ממנהגי - בדרך כלל בפרוצדורה אצלי בוועדה, אנחנו מתחילים קודם עם חברי הכנסת ואחרי זה עם האורחים אבל כאן הייתי רוצה ללכת הפוך, והייתי רוצה קודם כל לתת את זכות הדיבור למוטי אדרי, שפנה אלי ובעצם הוא הטריגר ליוזמה של כל הדיון הזה.
דוד אמסלם: בבקשה, מוטי.
<מוטי אדרי: אני אבא של עדי אדרי, היא לומדת בבית ספר "תדהר" של החינוך המיוחד.
<מוטי אדרי: אני פניתי אליך בעקבות בעיה שלי, אישית, וגם בעיה של כולם, שכבר ארבע שנים אנחנו נאבקים בקטע הזה שלא מוכנים לאשר לנו הסעות בגלל מרחק של שני קילומטר מבית הספר.
<מוטי אדרי: מדובר על ילדים שנוטלים תרופות, ואנחנו צריכים כל בוקר לקחת אותם ולהחזיר אותם ולהפסיד שעות עבודה, וזהו.
<מוטי אדרי: זה בעיקרון בכללי.
דוד אמסלם: ספר לנו בת כמה הבת שלך?
<מוטי אדרי: הבת שלי בת 10, ומכיתה א' היא לומדת ב"תדהר", שזה בית ספר של החינוך המיוחד בירושלים באזור קטמון.
<מוטי אדרי: אנחנו גרים בגבעת מרדכי, ולהגיע לבית הספר זה שני אוטובוסים.
<מוטי אדרי: גם ברגל זה לעבור המון כבישים שאף הורה לא יהיה מוכן לשלוח את הילד שלו ולהסתכן ולשלוח אותם לבד.
<מוטי אדרי: אז כל בוקר אנחנו מאלתרים – או שאחד מאתנו מפסיד עבודה או שהסבים באים ועוזרים לנו.
<מוטי אדרי: נאלצים כל בוקר למצוא אלתור.
<מוטי אדרי: גם יש ילדים שנשארים בבית כי אין מי שייקח אותם.
דוד אמסלם: מה היה בשנים הקודמות?
<מוטי אדרי: כל שנה אותה מלחמה.
<מוטי אדרי: אנחנו נלחמים מהקיץ מתחילים את המלחמה עד חודש, חודש וחצי אחרי תחילת הלימודים, שעושים ועדה שנקראת "ועדת חריגים" דרך העירייה, ואז מאשרים את ההסעות.
דוד אמסלם: זאת אומרת, בעצם כל שנה - -
<מוטי אדרי: כל שנה אותה מלחמה על אותם ילדים.
<מוטי אדרי: כל שנה מצטרפים אולי ארבעה, חמישה ילדים בכל בית ספר לדבר הזה אבל זה כל שנה זה אותם ילדים, אותם סיפורים ואותו תהליך.
<מוטי אדרי: היינו בעירייה ועשינו הפגנה מתחת לעיריית ירושלים, והגענו לתקשורת גם בירושלים וגם לתקשורת הארצית, ואף אחד, חוץ ממך, עד שהגענו אליך, ותודה רבה בשמי ובשם כל ההורים של המאבק הזה - -
דוד אמסלם: אין תודה רבה, זו העבודה שלנו.
<מוטי אדרי: חוץ ממך אף אחד לא היה מוכן להתייחס אלינו.
דוד אמסלם: ברשותך, מוטי, הייתי רוצה לשמוע ממך מה העירייה אומרת לך?
דוד אמסלם: מה הסיבה - -
<מוטי אדרי: העירייה טוענת שהם מקבלים פר ילד.
<מוטי אדרי: על ההסעה הם מקבלים פר ילד.
<מוטי אדרי: כשזה פר מסלול אז ההסעות עוברות איפה שאנחנו גרים אבל פר ילד, הם רוצים תקצוב על כל ילד וילד שעולה להסעה.
דוד אמסלם: ואיך בסוף זה מסתדר?
<מוטי אדרי: בסוף עושים את ועדת החריגים אבל זה רק אחרי מלחמת עולם של חודש וחצי, שאנחנו מנדנדים ונלחמים ופונים לכל מי שמוכן לשמוע אותנו.
דוד אמסלם: מרב לוק, בבקשה.
<מרב לוק: שלום.
<מרב לוק: אני אמא לילד בן 12 וחצי בחינוך המיוחד.
<מרב לוק: הוא עלה השנה לחטיבת הביניים בבית ספר "גבעת גונן".
<מרב לוק: אנחנו גרים בשכונת פסגת זאב, מה שמאלץ את הילד לנסוע בשני אוטובוסים.
<מרב לוק: לצאת בשש ורבע בבוקר בכדי להגיע בזמן לבית הספר.
<מרב לוק: זה ילד שלוקח מינון גדול של ריטלין.
<מרב לוק: בעצם מה שאני מבקשת זה לאפשר לילד אפשרות של הסעה, לפחות רק בבוקר, כי לא יכול להיות שהילד עם כל הקשיים שלו, יצטרך לנסוע בשני אוטובוסים כדי להגיע בזמן.
<מרב לוק: הוא מאד לחוץ כדי לא לאחר.
<מרב לוק: בכל זאת, יש את החוקים של בית הספר ואנחנו מכבדים אותם.
דוד אמסלם: איפה הוא לומד?
<מרב לוק: בגבעת גונן.
<מרב לוק: הוא נוסע מפסגת זאב עד גבעת גונן, ברחוב צדוק - -
דוד אמסלם: אין לו בית ספר בשכונה?
<מרב לוק: יש בית ספר בשכונה אבל זה לא מתאים לו מבחינת הצרכים שלו.
<מרב לוק: אנחנו נתקלנו בבית ספר "גבעת גונן" שזו חממה, צוות מדהים, ששווה בשביל ההתקדמות של הילד שהוא יגיע לשם.
<מרב לוק: זה השיבוץ שהילד קיבל, ואנחנו מברכים על השיבוץ אבל מבדיקה שעשיתי, משכונת פסגת זאב לכיוון של תלפיות יוצא קו 49 וקו הסעות תלמידים שארגן המינהל הקהילתי – 729.
<מרב לוק: כל הפניות שלי לא עזרו להוסיף בסך הכל עוד תחנה אחת בכדי להוריד את הילד במקום שלו.
<מרב לוק: אנחנו מבקשים רק בבוקר, על הצהריים אנחנו נסתדר אבל לאפשר לילד להגיע בשמחה לבית הספר.
דוד אמסלם: יש פה עוד הורה שרוצה לספר את סיפורו האישי?
דוד אמסלם: בבקשה אלינה.
<אלינה ישראילוב: אני אמא של דניאל, בן 16, הוא לומד בבית ספר "אלין".
<אלינה ישראילוב: הבעיה חוזרת כל פעם על עצמה, שהעירייה מוציאה למכרז את חברות ההסעה, וחברות ההסעה מתנגדות לאסוף את המלווים הרפואיים של הילד שלי ועוד שישה ילדים כמותו, שלומדים בבית ספר "אלין".
<אלינה ישראילוב: הם מונשמים וצריכים מלווים רפואיים.
<אלינה ישראילוב: המלווים הרפואיים האלה הם בעצם העובדים של בית חולים "אלין".
<אלינה ישראילוב: הם אלה שמלווים את הילדים במשך כל השנים שהילדים שלנו לומדים שם, והם מוכנים לעשות את זה.
<אלינה ישראילוב: חברת ההסעות מתנגדת לאסוף אותם מהבתים שלהם ולהתחיל את האיסוף של הילדים ולקחת בחזרה.
<אלינה ישראילוב: - -
<אלינה ישראילוב: לאסוף את הילד מבית הספר יחד עם המלווה, לפזר את הילדים בבתים ואז להחזיר את המלווה הביתה.
<אלינה ישראילוב: כעיקרון, אנחנו ביום ה-1 בספטמבר חיכינו להסעה מתחת לבית.
<אלינה ישראילוב: ההסעה לא הודיעה לנו שהם לא מגיעים ושאין להם הסדר עם המלווים ועמדנו לחינם, אף אחד לא הודיע לנו כלום ולא אספו את הילדים.
<אלינה ישראילוב: עד היום אנחנו יושבים בבית.
דוד אמסלם: רק ברשותך, ספרי לי מה הפרוצדורה: הילד בעצם בבית ובבוקר אמורים לאסוף אותו ולקחת אותו לאן?
<אלינה ישראילוב: לבית ספר "אלין" בקרית יובל.
דוד אמסלם: ושם, עד איזו שעה הוא אמור להיות?
<אלינה ישראילוב: עד שעה שלוש.
דוד אמסלם: ובשלוש מחזירים אותו הביתה או שמעבירים אותו למסגרת אחרת?
<אלינה ישראילוב: לא, לא, מחזירים אותו הביתה.
דוד אמסלם: ואת אומרת שהיתה בעיה בזה שההסעה לא אספה את המלווה, וכתוצאה מזה הילד יושב בבית.
<אלינה ישראילוב: כן.
דוד אמסלם: ומי אמור לדאוג להסעה?
דוד אמסלם: מי דואג להסעות בשוטף כל שנה?
<אלינה ישראילוב: העירייה.
דוד אמסלם: עיריית ירושלים.
<אלינה ישראילוב: כן, עיריית ירושלים.
<אלינה ישראילוב: לפני ארבע שנים היו ל"אלין" הסעות משל עצמם.
<אלינה ישראילוב: הסעות מסודרות, מכוניות אמבולנס עם חשמל בתוך הרכב, שהילדים המונשמים שלנו מאד צריכים.
<אלינה ישראילוב: הם לא יכולים להתקיים ללא חשמל.
<אלינה ישראילוב: זה הסיפור.
<אלינה ישראילוב: היה הכל בסדר לאותו רגע שהעירייה החליטה לקחת את זה לידיים שלה.
דוד אמסלם: גברתי, בבקשה.
<אסתר קרמר: אני אמא לארבעה ילדים עם צרכים מיוחדים.
<אסתר קרמר: שלושה מתוכם לומדים סמוך לבית, האחת כבר נוסעת לבד לבית ספר "גבעת שאול" מנוה יעקב.
<אסתר קרמר: יש הרבה בעיות עם ההסעה – קודם כל, ההסעה נוסעת לכל אורך ירושלים, דרך מקור ברוך, דרך רמות, דרך רמת שלמה והגבעה הצרפתית בשביל להגיע לגבעת שאול.
<אסתר קרמר: מי שמכיר את ירושלים מבין שזה בערך שעתיים לוקח לכל כיוון - מבית הספר לבית - -
<קריאה: בת כמה היא?
<אסתר קרמר: הילדה בת 9 עם ריטלין, ומאד קשה לה לשבת.
<אסתר קרמר: זו ילדה שלא יכולה לשבת הרבה זמן.
<אסתר קרמר: אני מתנצלת שקשה לי לדבר, אני אחרי אירוע מוחי.
<אסתר קרמר: עוד דבר – בימים האחרונים היא עולה להסעה, ובהסעה של 15 ילדים שמו 17.
<אסתר קרמר: זאת אומרת, ששתי ילדות יושבות על הרצפה וכמובן, שאחת מהן הבת שלי כי היא תמיד יושבת על הרצפה אבל אני לא מוכנה שהבת שלי תיסע בהסעה בלי חגורת בטיחות.
<אסתר קרמר: אם אני הייתי יכולה, הייתי הולכת לקחת אותה.
<אסתר קרמר: אני על כיסא גלגלים, אני אחרי אירוע מוחי, אני אפילו לא יכולה ללכת לקחת אותה.
<אסתר קרמר: אני יושבת בבית חסרת אונים וכל מה שאני רוצה זה ללכת לקחת את הילדה שלי ואני לא יכולה.
<אסתר קרמר: הילדה שלי נוסעת בהסעה לא תקנית, לא בטיחותית, ואני כל יום רק מחכה לרגע שהדלת תפתח ואני אראה שהיא נכנסת.
<אסתר קרמר: ואז נשאלת השאלה למה אני לא מתקשרת למלווה, לשאול שהכל בסדר?
<אסתר קרמר: זה בגלל שלא מוכנים לתת לי את הטלפון של המלווה ולא של הנהג.
<אסתר קרמר: זה אומר שאני לא יודעת מי המלווה ולא מי הנהג, ולא מתי היא תגיע הביתה.
<אסתר קרמר: אני משעה אחת, כשהיא מסיימת את הלימודים ועד שלוש ורבע, יושבת בבית ורק מחכה שהילדה תפתח את הדלת ותגיע, ואני אדע שעוד פעם היא הצליחה להגיע בשלום.
<אסתר קרמר: זה מאד קשה לי.
<אסתר קרמר: אני חושבת שזו ממש קטסטרופה.
דוד אמסלם: מי שרוצה לדבר חייב לשבת מסביב לשולחן.
<רויטל לן כהן: אני נציגה של קואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים, ואני רוצה להעלות פה מקרים רבים שהגיעו אלינו, של הורים שלא יכלו להגיע לוועדה.
<רויטל לן כהן: אני יכולה לומר שהעלינו לקואליציית ההורים - הריכוז הגדול מאד של בעיות שאנחנו רואים הוא בתל-אביב, ירושלים, חיפה ואשדוד.
<רויטל לן כהן: בחיפה, למשל, מעבר לעובדה שניסו להחתים את ההורים על מסמכים שמסירים אחריות מהעירייה ובמקביל, מסירים מהם את האחריות לתת שירותים - ניסו להחתים את ההורים על מסמכים כאלה, אני רוצה להקריא לך מכתב שהגיע מאמא שלא יכלה להגיע הנה: "את ההסעות לבית ספר "אופקים" מבצעים בפועל מ"סע דליה".
<רויטל לן כהן: הבן שלי אמור להגיע נכון לחודש הקרוב לבית הספר עד שעה 8:00, בתחילת הלימודים.
<רויטל לן כהן: ב-1.9.
<רויטל לן כהן: ההסעה הגיעה הביתה לאסוף אותו ב-8:15.
<רויטל לן כהן: ב-2.9 ב-8:45, ב-3.9 ב-8:45.
<רויטל לן כהן: לבית הספר הוא לא מגיע ב-8:00.
<רויטל לן כהן: אני מפסידה שעות עבודה, בני יושב ומחכה על כיסא גלגלים, הופך להיות עצבני כי לא נעים לו.
<רויטל לן כהן: הנהג לא קושר חזק את הכיסא למכונית, ובכל ברקס פתאומי הכיסאות נתקלים אחד בשני וגם הילדים.
<רויטל לן כהן: רק ככה התחילה השנה.
<רויטל לן כהן: " זה למשל מחיפה.
<רויטל לן כהן: מקרה אחר שקיבלנו מתל-אביב, של כמה אימהות שכותבות כך: "הילדים בגילאי 3-4 נוסעים דרך שאורכה כשעה ויותר לכל כיוון בתוך הצירים הכי עמוסים של דרום תל-אביב, ללא ליווי מטעם משרד החינוך, פרט לנהג שעוסק בנהיגה.
<רויטל לן כהן: אין פיקוח ואין מי שישגיח עליהם או ירגיע אותם.
<רויטל לן כהן: מדובר בילדים קטנים עם קשיים התפתחותיים, רגשיים, שפתיים או מוטוריים.
<רויטל לן כהן: הנהגים סיפרו שיש ילדים שעוברים את כל הנסיעה בבכי.
<רויטל לן כהן: בכל מצב שילד צריך להתפנות או לשתות – מדובר על נסיעה שאורכת יותר משעה ואין להם למי לפנות, שלא לדבר על מצבים של ילד שמשתולל או מוריד חגורה, ומדובר על מצב לא בטיחותי שיכול לפגוע רגשית ופיזית בילדים אחרים.
<רויטל לן כהן: ההתנהלות של חברת "סופה הסעות", שזכתה השנה במכרז שערורייתית.
<רויטל לן כהן: אין שעה קבועה שאוספים בה ילדים, אין נהג קבוע.
<רויטל לן כהן: כל בוקר וכל אחר-צהריים ההורים צריכים להתחיל סבב טלפונים, לברר מי הנהג שלהם לאותה נסיעה ומתי הוא מגיע, וזה כשהחברה, על פי חוק, אמורה להתקשר אלינו לפני תחילת שנה ולהציג לו"ז מסודר.
<רויטל לן כהן: החברה מעמיסה על הנהגים קווים בלתי הגיוניים שגורמים לאיחורים ארוכים.
<רויטל לן כהן: הורים מחכים עם הילדים שלהם מחוץ לבית 40 דקות ויותר כעניין שבשגרה.
<רויטל לן כהן: חוסר הסדר מוביל לכך שנהגים שמקבלים שם של אותו ילד, בעוד שיש ילד שלא ייעדו לו הסעה.
<רויטל לן כהן: הילדים מגיעים לגן בשעה 9:00 ו-9:30 בגלל האיחור, ואז אין סייעות בחוץ שיפגשו את הילדים בעת הגעתם.
<רויטל לן כהן: אין תכנון הגיוני שמותאם לכמות הזמן הריאלית שלוקחת לאסוף את הילדים ולהביא אותם", וכן הלאה וכן הלאה.
<רויטל לן כהן: באשדוד יש לנו גם בעיות קשות.
<רויטל לן כהן: בבאר יעקב, למשל, יש בעיה של הליווי.
<רויטל לן כהן: יש שם "חשב מלווה", והוא מנסה לחסוך כסף.
<רויטל לן כהן: כתוצאה מזה, הוא לא מוכן לשלם למלוות שיאספו מהבית שלהן, ייסעו לבית הילד, מבית הילד למוסד החינוכי ויחזירו אותם הביתה אלא רק מבית הילד למסגרת החינוכית, ומהמסגרת החינוכית חזרה לבית הילד.
<רויטל לן כהן: התוצאה של זה היא שאף אחת לא מוכנה, בצדק, לעבוד בצורה הזאת.
<רויטל לן כהן: אין מישהו שמוכן לעבוד חצי שעה ולעמוד ב"סטנד בי" עד שהעבודה שלו תתחיל, ואז להתנהל בתחבורה ציבורית למרחקים, כשאנחנו לפעמים מדברים על מסגרות חינוך – כמו ששאלת: למה לא ליד הבית?
<רויטל לן כהן: - על מסגרות חינוך שנמצאים במקומות מאד מרוחקים כי פעם הדירו את הילדים, ולכן המסגרות שלהם עדין נמצאות במקומות שקשה להגיע אליהם.
<רויטל לן כהן: - -
דוד אמסלם: רבותי, יש זמזומים, מפריעים לנו לשמוע.
<רויטל לן כהן: והוא לא מוכן לעשות עם זה שום דבר.
<רויטל לן כהן: אין סטנדרטים, אין תקנים.
<רויטל לן כהן: אין חוזר מנכ"ל שעוסק בפועל בנושא של ההסעות ולא של הליווי, למעט חוזר מנכ"ל שעוסק בסטנדרטים של רכב, וגם זה כבר מאד ישן.
<רויטל לן כהן: אין סטנדרטים.
<רויטל לן כהן: בכל פעם שאנחנו אומרים למשרד החינוך שאין תקנות, הם אומרים לנו: יש תקנות, כשהם מתכוונים לתקנות שעוסקות במשהו שלא רלוונטי לילדים עצמם.
<רויטל לן כהן: אין קריטריוני מרחק ברורים, ואז יוצא שילדים שלפעמים הנכויות שלהם מאד קשות, בגלל שהם נקראים "מעוכבי התפתחות", אבל זה יכול להיות משהו מאד קשה - אם הם לא עומדים בקריטריון המרחק הם לא זכאים להסעה, אבל הם לא באמת יכולים להגיע למסגרת החינוכית לבד.
<רויטל לן כהן: יוצא שההורים מאבדים את מקומות העבודה בגלל הסיפור הזה של השעות של ההסעה, ובגלל שהם צריכים להסיע או כמו ההסדר אבל הם חרדים לילד, הם לא יושבים בכיסא גלגלים, והם לא מרשים לעצמם ואז, הם מוותרים על מקום העבודה, מתפטרים ומסיעים את הילדים.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שזה לא מהיום, זה משהו שלוקח כבר שנים.
<רויטל לן כהן: אני חושבת שגם משרד החינוך וגם מרכז השלטון המקומי, כל אחד מקטין את הראש או זורק את האחריות מאחד לשני ולכן, אנחנו כל שנה נמצאים בין אם זה בוועדת הפנים או בוועדת החינוך או בוועדה לזכויות הילד או בוועדת העבודה והרווחה – בין אם זה ילדים בחינוך ובין אם זה ילדים בגילאי מעונות יום שיקומי, והילדים שלנו בעצם לאורך כל השנים האלה נמצאים בסכנת חיים יום יומית, פעמיים ביום לפחות.
<רויטל לן כהן: דבר נוסף שאני רוצה להגיד זה שלא מקפידים על הנוהל של להעביר מיד ליד, ואז הם מורידים את הילד.
<רויטל לן כהן: יש לנו ילדים שנפגעו בתאונות דרכים או שהורידו אותם ליד הגן ולא היה מי שייקח אותם, אז הילד הלך לטייל ומצאו אותו בעיר, או שהורידו אותו ואמרו לו תחצה את הכביש.
<רויטל לן כהן: בפתח-תקווה שני ילדים נפגעו בתאונות דרכים בשנה שעברה.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: תודה רבה אדוני.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני עורכת דין מארגון "בזכות".
<אביבית ברקאי–אהרונוף: בהמשך לדבריה של רויטל – אם ספרתי נכון, זו באמת הישיבה העשירית בנושא הזה בשנים האחרונות.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: גם לארגון "בזכות", כמו גם לארגונים אחרים שיושבים פה מסביב לשולחן, מגיעות פניות רבות בתחילת שנת הלימודים ואף לפני כן, בנושאים המגוונים שחלקם עלו כאן:
<אביבית ברקאי–אהרונוף: בין אם זה משך זמן ההסעה, שילדים נוסעים שעות רבות כדי להגיע למסגרת החינוכית וממנה הביתה.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני מדברת על ילדים שמגיעים באיחור או ילדים שמוצאים מוקדם בתום יום הלימודים כדי להספיק להסעה אחרת.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: בין אם מדובר בילדים שזכאים לליווי אבל אין מלווה כי הרשות המקומית לא מצאה מלווה.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: ילדים שא זכאים לליווי בגלל שתקנות מאד מאד ארכאיות קבעו קטגורית שהם לא במוגבלות הנכונה ולכן, הם לא יהיו זכאים למלווה.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: ושוב, יש הרבה ילדים עם צרכים מיוחדים שלפי תקנות משנת 95 אינם זכאים לליווי, למרות האבסורד שבדבר, בין אם מדובר בכך שחברות שזוכות במכרז להסיע מעבירות את הזכות הזאת לחברות-בת משיקולים כלכליים.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: החברות הללו, הרכבים לא נבדקים.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: הנהגים לא נבדקים.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: חלק מהנהגים זה נהגים שהורשעו בעבר.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: משרד החינוך מעביר בדרך כלל את ההורים לרשות המקומית, כמי שאחראית על ארגון ההסעות.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: הרשות המקומית מעבירה את ההורים בחזרה למשרד החינוך, כמי שמממן חלק מההסעות וחוזר חלילה.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: ואת ה"פינג-פונג" הזה חווים מרבית ההורים.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני רוצה לציין שבשנת 2010, כמו שרויטל ציינה, הנושאים הללו מוכרים היטב למשרד החינוך.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: בשנת 2010, בישיבת ועדת החינוך, יושב ראש ועדת החינוך דאז, חבר הכנסת זבולון אורלב, המליץ למשרד החינוך להקים ועדה בין-משרדית.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: בסופו של דבר, לא הוקמה ועדה בין-משרדית, הוקמה ועדה משרדית, שמי שעמד בראש היה יגאל צרפתי - -
<יצחק קדמן: לא הוקמה.
<יצחק קדמן: זו היתה ועדה קיימת שהטילו עליה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > כן, זו היתה ועדת חריגים, שמינו אותה גם לעסוק בנושא הזה, ועדת צרפתי, לבדוק באמת את הסוגיות הללו, שעומדות גם כאן, היום, על השולחן.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ועדת צרפתי היתה אמורה להגיש את מסקנותיה תוך שישה חודשים לוועדת החינוך, אבל רק בדצמבר 2013, יושב ראש ועדת החינוך סאז, חבר הכנסת עמרם מצנע, קיבל בדרך לא דרך את המסקנות הלא גמורות של אחת מהטיוטות של דוח ועד צרפתי.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כך שעד היום אין שום התייחסות לדוח.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: הוא לא נדון, בוודאי לא למסקנות, ואף שר ממילא לא אימץ אותן.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: יתרה מכך, אדוני היושב ראש, יש חוק – חוק הסעה בטיחותית לילדים ולפעוטות עם מוגבלות.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: חוק משנת 1994, שמקנה סמכות לשר החינוך להתקין תקנות.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אומרים מדי ישיבה נציגי משרד החינוך שיש תקנות אבל שוב, כמו שרויטל אמרה, יש שני קובצי תקנות:
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: תקנות ראשונות מדברות על מי זכאי להסעה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: החוק מדבר על כך שילד עם צרכים מיוחדים שאינו יכול לנסוע בכוחות עצמו, יהיה זכאי להסעה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: התקנות מפרטות מי אותו ילד שלא מסוגל לנסוע בכוחות עצמו.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלו התקנות הראשונות.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אין שום התייחסות לאף אחת מהבעיות שעלתה כאן.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: תקנות אחרות אלה תקנות שמדברות על מפרט הרכב.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: התקנות האלה הן ישנות, שאפילו משרד התחבורה סבור שצריך לעדכן אותן.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלו התקנות שיש.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אין תקנות שמתייחסות לאופן ביצוע ההסעה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אין תקנות שמתייחסות לכמה זמן צריך להסיע, מי המלווה, מה תפקיד המלווה ועוד הרבה מאד סוגיות - מי אחראי ולמי פונים - אין שום התייחסות לכך בתקנות.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ביולי2014 אושרו בוועדת העבודה והרווחה תקנות הסעה בטיחותית על ידי שר הרווחה, שנוגעות לפעוטות עם צרכים מיוחדים.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: מכוח אותו חוק, שר הרווחה גם יכול להתקין תקנות שמתייחסות לפעוטות, לילדים בני 0-3.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: שר הרווחה התקין תקנות כאלה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כל מה שנשאר למשרד החינוך ולשר החינוך לעשות, זה לקחת את התקנות הללו, שהן תקנות מצוינות, ולהתאים אותן לאוכלוסיית הילדים עם הצרכים המיוחדים, ולסוגיות הייחודיות, כאשר מדובר על ילדים עם צרכים מיוחדים במערכת החינוך.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: זה למיטב ידיעתי עד היום לא נעשה ולכן, אין שום מענים, אין שום התייחסות.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ילדים ממשיכים לנסוע שעות רבות, ילדים רבים ברכב אחד, בלא אף גורם שמפקח.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: עוד התייחסות אחת – חוזר מנכ"ל: יש חוזר מנכ"ל של משרד החינוך, שמתייחס באופן כללי להסעות, לאו דווקא להסעות לילדים עם צרכים מיוחדים.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: בחוזר הזה ישנו סעיף אחד, שמתייחס למי זכאי להסעה כאשר הוא קובע קטגורית, בעצם, שילדים עם מוגבלויות מסוימות יהיו זכאים להסעה ללא קשר למרחק, וילדים אחרים יהיו זכאים מכוח אותן זכויות של ילדים אחרים, לפי מרחק.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלה שני הקילומטר והשלושה קילומטר שדובר עליהם כאן.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ומהסיבה הזאת, ילדים שלפי הצרכים שלהם – אני חושבת שלא יהיה חולק מבחינה מקצועית שהם לא מסוגלים לנסוע בכוחות עצמם - רק בגלל שהם לא מקוטלגים במוגבלות הנכונה, הם לא זכאים להסעה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ואם הם גרים פחות משני קילומטר והנה, הבאתי אתי מקבץ של פניות של ילדים מאשדוד ומיבנה ומירושלים ומחיפה, ילדים שגרים פחות משני קילומטר אבל הצרכים שלהם מחייבים שהם יהיו זכאים, הם לא יכולים לנסוע בכוחות עצמם, הם חייבים לקבל הסעה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ורק בגלל הקטלוג הזה, הם לא מקבלים הסעה.
דוד אמסלם: מי מסיע את הילדים האלה?
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > ההורים מסיעים.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אחת מהעיריות הגדילה לעשות - -
דוד אמסלם: את מדברת על ילדים עם מוגבלויות שגרים בטווח של פחות משני קילומטר?
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > כן.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: משרד החינוך לא מטפל.
<רויטל לן כהן: אנחנו גם לא יודעים איך הם בודקים את השני קילומטר האלה.
דוד אמסלם: דרך אגב, איך יצא שני קילומטר?
דוד אמסלם: מישהו זרק קוביות ויצא שני קילומטר?
דוד אמסלם: למה שני קילומטר ולא 1,800 ולא ארבעה?
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > ישנן תקנות, תקנות של משרד החינוך, שמתייחסות - -
דוד אמסלם: אני שואל לגבי עמדתך.
דוד אמסלם: הרי התקנות זה לא "עשרת הדיברות".
דוד אמסלם: מישהו קבע שני קילומטר, הוא יכול היה לקבוע קילומטר וחצי.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > לא, אני מנסה להסביר מדוע הגיעו השני קילומטר: יש תקנות שמדברות בכלל על רישום לבתי ספר.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: התקנות האלה מדברות על רישום לבית ספר של מרחק של שני קילומטר ומרחק של שלושה קילומטר, ומזה נגזרה ההחלטה לגבי המרחק מי יקבל הסעה ומי לא יקבל הסעה, כי משרד החינוך היה צריך איפה שהוא לחתוך, ואני מניחה שזה מה שגרם לו לחתוך.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: שוב, אם ילד שלא מסוגל ללכת, אני חושבת שמבחינת הנתונים והצרכים שלו הוא ילד שדומה לשיתוק מוחין אבל המחלה הנדירה שלו לא נקראת "שיתוק מוחין", הוא לא יהיה זכאי להסעה אם הוא גר פחות משני קילומטר ואם הוא בכיתה ג'.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלה ההנחיות היום של משרד החינוך, הן לא נובעות, לדעתי, מהחוק, הן חורגות מהחוק.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: לו היו תקנות, ניתן היה להסדיר את העוול הזה.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני מאד מבקשת, אדוני היושב ראש, שסוף סוף תצא מכאן קריאה לשר החינוך, להתקין תקנות הסעה בטיחותית לילדים עם צרכים מיוחדים מכוח החוק שמקנה לו את הסמכות הזאת.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ובנוסף, כדי להסדיר את כל עשרות הפניות שהגיעו אלינו כמו אל ארגונים נוספים, לתת איזה שהוא מענה זמני, איזה שהן הנחיות זמניות, עד שיותקנו התקנות.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני רק יכולה לומר שבמסגרת פורום של ארגונים ישבנו והתחלנו לנסח תקנות עבור משרד החינוך, להתאים את התקנות - -
דוד אמסלם: אני מבין שלמשרד החינוך אין מספיק כסף לקחת כמה יועצים.
דוד אמסלם: אתם צריכים לעשות את זה.
<ואלרי זילכה: בשביל להציע לו - - -
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > התקנות כבר כמעט כתובות, ונשמח להעביר את זה ללשכה המשפטית של משרד החינוך - -
<קריאה: כבר כמעט סיימנו את כתיבתן, אדוני.
דוד אמסלם: אנחנו מודים לכם מאד.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > על מנת לקדם את הנושא הזה, כי אני חושבת שמשנת 2010 ושוב, הישיבות התחילו עוד לפני 2012 בנושא הזה – הגיע הזמן ששנת הלימודים תתחיל ללא פניות רבות כל כך בנושא.
דוד אמסלם: תודה אביבית.
דוד אמסלם: ברשותך, הייתי שמח לקבל את התקנות שלכם גם - -
<קריאות: בשמחה רבה, נשמח להעביר.
דוד אמסלם: דבר שני, יש לי שאלה: אני לא מצוי כל כך בפרוצדורות.
דוד אמסלם: ילד שסובל משיתוק מוחין זכאי להסעה גם בטווח של פחות משני קילומטר?
דוד אמסלם: בדרך כלל, לילדים האלה יש שתי מסגרות: יש להם מסגרת לימודית שלוקחים אותם, ואחרי שהוא מסיים את הלימודים לוקחים אותו - -
<רויטל לן כהן: זו בעיה נוספת.
דוד אמסלם: מי אחראי על ההסעות בין המסגרות?
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > אין.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: זו סוגיה נוספת באמת.