GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עבדאללה אבו מערוף: נניח שעכשיו משרד החינוך ייתן תקציב ומשרד הרווחה ייתן תקציב.
עבדאללה אבו מערוף: אז כל המכרזים האלה שישנם, ואוטובוסים וחברות הסעות וחברות-בת, בטח לא אמסלם ולא זוהיר בהלול ולא אני נבוא ונבדוק את הרכב והזמנים.
עבדאללה אבו מערוף: לשנות את הקריטריונים ואת המדדים, גם על זה צריך לדבר ולכן, אני חושב שהדיון חשוב מאד.
עבדאללה אבו מערוף: אני מברך את הדיון הזה.
עבדאללה אבו מערוף: לפחות לילדים האלה, שהם באמת חלק אינטגראלי מהחברה שלנו, הם חייבים להרגיש, ואנחנו חייבים לתת להם את המענה הנכון בהסעות שלהם.
יעל גרמן: אני רוצה להביע דעה קצת שונה.
יעל גרמן: ראשית, אני ממש מכירה מ-14 שנים שהייתי ראש עיריית הרצליה, אני מכירה את הבעיות האלה והן נכונות.
יעל גרמן: כל מה שסיפרתם זה נכון וזה כואב.
יעל גרמן: אבל אני מסכימה עם דוקטור קדמן – לא יכול להיות ששניים יאחזו בטלית.
יעל גרמן: לא יכול להיות שלשניים תהיה אחריות כי התוצאה היא שמטרטרים אתכם מאחד לשני, כי אף אחד בסופו של דבר לא אחראי.
יעל גרמן: יש פה אפילו שלושה: יש פה גם את הרווחה, גם את החינוך וגם את הרשות המקומית, וכל אחד זורק, בוודאי, זה הכי נוח.
יעל גרמן: ולכן, אדוני היושב ראש, צריך שתהיה כתובת אחת ואחריות אחת ואני, דרך אגב, מסכימה.
יעל גרמן: אני לא מכירה את דוד אבל אני מסכימה אתו: האחריות על הילד במערכת החינוך היא של מערכת החינוך.
יעל גרמן: והאחריות שהילד יגיע בצורה תקינה ובטוחה ובזמן, זה על מערכת החינוך.
יעל גרמן: זה שלמערכת החינוך אין את הכלים ולכן היא הטילה את זה על הרשות המקומית, והרשות המקומית לקחה, ולקחה לעצמה גם את האחריות כמו כל רשות מקומית.
יעל גרמן: גם אני, כראש עיר, ראיתי את עצמי אחראית על כל הילדים, גם אם מישהו אחר אחראי - זה לא אומר שבאמת האחריות היא שם.
יעל גרמן: האחריות היא על משרד החינוך.
יעל גרמן: וכל עוד אנחנו כאן, בוועדות של הכנסת, גם בוועדת הפנים וגם בוועדת החינוך לא נבוא ונאמר: חברים, אתם לא מקיימים את חובתכם.
יעל גרמן: חובתכם לדאוג לילד.
יעל גרמן: חובתכם לתקצב כראוי.
יעל גרמן: חובת
יעל גרמן: כם לדאוג שהוא יגיע, וגם שהוא יגיע הביתה אחרי תום יום הלימודים, ואם הוא עובר מבית הספר לאיזו שהיא מסגרת של אחר הצהרים - הוא צריך להגיע אליה בצורה בטוחה.
יעל גרמן: מה, אמא צריכה לעזוב את העבודה שלה ולהביא את הילד?
יעל גרמן: זה לא מתקבל על הדעת.
יעל גרמן: אבל מישהו צריך להקים קול צעקה ולהגיד שמי שאחראי צריך לקחת את האחריות, וכרגע מי שאחראי לא לוקח את האחריות.
דוד אמסלם: משרד החינוך כאן?
<שמעון אבני: אני מנהל אגף הסעות במשרד החינוך - -
דוד אמסלם: שמעון, ברשותך, לפני שאתה נכנס ל"זום", לבעיות, הייתי רוצה שתיתן לנו מבחינת התקנות - משרד החינוך, את מי הוא מסיע, מה מסיע, וכלל כל המגזרים כולם.
דוד אמסלם: שנבין אנחנו.
<שמעון אבני: אנחנו מחלקים את זה לחינוך מיוחד וחינוך רגיל, כאשר את החינוך הרגיל – בכדי לנסוע, הוא צריך לעמוד בשני קריטריונים: האחד, זה קריטריון מרחק, שזה עד שני קילומטר ילדים עד כיתה ד', ומכיתה ד' ומעלה שלושה קילומטר.
<שמעון אבני: הקריטריון השני שאותם ילדים צריכים לעמוד, ואני מדבר על החינוך הרגיל, שהוא נרשם על פי המיפוי.
<שמעון אבני: זאת אומרת, יש גוף במשרד החינוך, יש מיפוי בין-יישובי ומיפוי יישובי.
<שמעון אבני: לא יכול להיות שכל הורה יחליט איפה - -
דוד אמסלם: שמעון, מי קבע את השני קילומטר?
דוד אמסלם: איך יצא לכם שני קילומטר?
<שמעון אבני: תראה, אני שלושה חודשים בתפקיד, אין לי מושג אבל מה שאמרה פה הגברת נשמע לי מאד הגיוני.
<שמעון אבני: זאת אומרת, כשהמיפוי קבע שהילד ילמד עד שני קילומטר מהבית - -
דוד אמסלם: את התשובה של "לא יודע" אני מקבל אבל אני מניח שאתה מבין שילד בכיתה א', שני קילומטר, ויש לו ארבעה צמתים לעבור, הוא לא יכול.
דוד אמסלם: זה ברור לך.
דוד אמסלם: אז לכן את התשובה "לא יודע", אני מבין.
<שמעון אבני: אף אחד לא אמר שהוא צריך לעבור ולחצות כבישים.
<שמעון אבני: זה שאני אומר שאני לא מסיע, זה לא אומר שאני אומר שהילד ילך ברגל.
דוד אמסלם: הבנתי, שמעון.
דוד אמסלם: מעל שני קילומטר – מה קורה עם הילדים?
<שמעון אבני: מעל שני קילומטר הם זכאים להסעה.
דוד אמסלם: לא, אני מדבר כרגע בחינוך הרגיל.
<שמעון אבני: אני מדבר כרגע רק על החינוך הרגיל.
דוד אמסלם: מעל שני קילומטר הוא בהסעה?
<שמעון אבני: הוא זכאי להסעה.
<שמעון אבני: הוא לא חייב להיות בהסעה, הוא זכאי להסעה.
דוד אמסלם: מה זאת אומרת זכאי?
<שמעון אבני: הרשות יכולה להחליט שלא להסיע אותו.
<שמעון אבני: למשל, בעיריית ירושלים, הילדים שלי גרים 10 קילומטר מבית הספר ואף אחד לא מסיע לי אותם.
<שמעון אבני: עיריית ירושלים לא מארגנת את זה.
דוד אמסלם: מה זאת אומרת "זכאות"?
דוד אמסלם: אז הרשות גם זכאית לתת להם כל בוקר שוקו ולחמניה.
דוד אמסלם: מה זאת אומרת "זכאי"?
דוד אמסלם: אני רוצה להבין את המילה "זכאי".
דוד אמסלם: יש חוק או אין חוק?
<שמעון אבני: זכאי – זה עומד בקריטריונים.
<שמעון אבני: כשאני אכניס את השם ואת תעודת הזהות שלו אצלי במחשב, יהיה כתוב לי: זכאי להסעה.
דוד אמסלם: ואז, ומה המשמעות של הכתוב "זכאי" מבחינתך?
<שמעון אבני: שאם הרשות תחליט להסיע אותו, אני אשתתף בכסף בעלות - -
דוד אמסלם: אה, זאת אומרת שאם הרשות מחליטה שכן, אתה נותן את המצ'ינג שלך.
דוד אמסלם: אם לא, הכל בסדר.
<שמעון אבני: אם לא, אין לי מה לשלם כסף על מי שלא - - -
דוד אמסלם: ואם לא, הכל בסדר.
דוד אמסלם: מבחינתך, אין בעיה.
דוד אמסלם: עכשיו, מה אתם - -
<שמעון אבני: אנחנו מדברים על החינוך הרגיל.
דוד אמסלם: אני עדין רק ברגיל.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה: באמת כל רשות מחליטה מה היא רוצה?
<שמעון אבני: אז אני אומר שהבן שלי גר בירושלים, ועיריית ירושלים לא מסיעה.
דוד אמסלם: אתה מקבל כרטיסיה?
<שמעון אבני: כי אני לא מקבל.
דוד אמסלם: כתוב בחוק.
דוד אמסלם: אני רוצה להבין: אני במדינת ישראל מבין שאם להורה – אם אני כאזרח זכאי להטבה לפי חוק, אני מניח שזה לא נתון לגחמתו של אדם כזה או אחר.
<שמעון אבני: תראה, יש פה חוזר מנכ"ל שאני הבאתי.
<שמעון אבני: יש סעיף שכתוב: "לתלמידים בגיל חינוך חובה בחינוך הרגיל.
<שמעון אבני: בית המשפט העליון קבע בערעור, ויש פה את המספר, כי הזכות לחינוך חינם אינה כוללת את הזכות למימון הסעה לבית הספר.
<שמעון אבני: "
דוד אמסלם: אוקי, הלאה.
<שמעון אבני: עם זאת, המשרד משתתף בהוצאות הסעה לגני חובה ובתי ספר רשמיים, לצורך העניין, מכיתה א' עד י' כי - -
<מיכל מנקס: זה כי לא עדכנתם את חוק י"א-י"ב.
<מיכל מנקס: זה לא עודכן.
<שמעון אבני: נכון, ועכשיו הוא בחינוך חובה - - -
דוד אמסלם: זאת אומרת, בעצם אתם עושים טובה לציבור.
דוד אמסלם: אני מבין, אתם אנשים טובים.
<שמעון אבני: אנחנו לא עושים טובה.
<שמעון אבני: אדוני היושב ראש - -
דוד אמסלם: אני אסביר לך מה אני לא מבין.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: זה לא חקיקה ראשית.
דוד אמסלם: אני, לפי תפיסת עולמי, לאזרחים במדינת ישראל, כשיש זכויות, לא עושים להם טובה.
דוד אמסלם: זה כסף שלהם.
דוד אמסלם: משרד החינוך - אני עכשיו לא נכנס כרגע אם זה נכון או לא נכון.
דוד אמסלם: לא נכנס לשיקול למה שני קילומטר.
דוד אמסלם: שאלתי רק את השאלה כדי לגרות לך את החשיבה אבל בא נעזוב את זה, אתה לא הכתובת שצריך לתת את התשובה על זה.
דוד אמסלם: אני גם לא שואל כרגע למה יש מצ'ינג בהסעה.
דוד אמסלם: אני שואל: פעם שקבעתם שמשתתפים, כבר קבעתם, נראה לך סביר שכל ראש רשות – נגיד שאני ראש רשות רע, אני רוצה להעניש את כל התושבים שלי.
דוד אמסלם: אומר להם: אתם, כולכם, תסעו באוטובוסים.
דוד אמסלם: בא לי.
דוד אמסלם: אתה מהאו"ם, לא אכפת לך, כלום?
<שמעון אבני: אני לא מהאו"ם אבל אני לא יכול להכריח ראש רשות להסיע את הילדים שלו.
דוד אמסלם: נשמע לך הגיוני?
<שמעון אבני: כאחד שגידל ככה ארבעה ילדים, נשמע לי הגיוני.
דוד אמסלם: בא נתקדם הלאה לגבי הנושא של החינוך המיוחד.
<שמעון אבני: החינוך המיוחד – גם פה אנחנו מחלקים את זה לשניים - -
דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לשאול אותך עוד שאלה קטנה, ברשותך, ולי חשוב מאד שתיתן לי את המסמך הזה.
דוד אמסלם: אני מבקש ממך בשנת 2015, שתעביר לנו, לוועדה, את המסמך של הניצולת התקציבית, מה לכל רשות היה מגיע ומה היא ניצלה.
דוד אמסלם: אני רוצה לפרסם את זה באיזה שהוא מקום כדי להראות מה עשתה כל רשות מול התושבים שלה.
<שמעון אבני: לגבי החינוך המיוחד - -
דוד אמסלם: הייתי מבקש לקבל את המסמך הזה תוך שבועיים.
<שמעון אבני: אני מניח שזה ייצא בסיכום של הוועדה.
דוד אמסלם: אני אומר לפרוטוקול.
<שמעון אבני: לגבי החינוך המיוחד - אני מחלק את זה לשניים.
<שמעון אבני: אגב, יושבת פה מנהלת האגף לחינוך מיוחד כי אני, לצורך העניין, אחראי על הארגון או הניהול של מערכת ההסעות, ויש אנשים שיודעים להגדיר בדיוק איזה ילדים יהיו זכאים להסעות או לא יהיו זכאים להסעות.
<שמעון אבני: בעיקרון, הוגדרו גם בחוזר מנכ"ל בדיוק איזה ילדים בחינוך המיוחד יהיו זכאים להסעות ללא קריטריון של מרחק.
<שמעון אבני: לצורך הענין, ילד בחינוך מיוחד, כפי שמופיע בחוזר מנכ"ל, יהיה זכאי להסעה גם אם הוא גר, ואני מקצין, עשרה מטר מהבית.
<שמעון אבני: יש קבוצות כאלה שהם זכאים להסעה, ואנחנו מחויבים להשתתף, לצורך העניין, בהסעה של הילדים האלה.
<שמעון אבני: ילדים בלקויות הקלות - -
דוד אמסלם: אני אשאר עדין בלקויות הקשות.
דוד אמסלם: שיתוק מוחין – זכאי.
דוד אמסלם: עכשיו אני שואל עוד פעם את השאלה: הרי הילדים האלה לא לומדים במסגרת אחת.
דוד אמסלם: אתם יודעים שיש עוד כמה מסגרות, עמותות שתומכות בנושא הזה.
דוד אמסלם: במקום שהמדינה תיקח, באו עמותות טובות וקולטות את הילדים אחרי שעות הלימודים.
דוד אמסלם: מה קורה בהסעה, ולרוב לילדים האלה יש מסגרת תומכת אחרי הלימודים.
דוד אמסלם: מה קורה בהסעה?
<שמעון אבני: אז אגיד כמה דברים: קודם כל מה שקשור, ודיבר על זה האדון, על מועדוניות רווחה – אנחנו מסיעים למועדוניות רווחה.
<שמעון אבני: זאת אומרת, משרד הרווחה אומר לנו איזה ילדים זכאים, כי לצורך העניין, זו הגדרה של משרד הרווחה.
<שמעון אבני: הוא מגדיר איזה ילדים זכאים להיות אחרי שעות הלימודים במועדונית רווחה.
<שמעון אבני: אנחנו מסיעים אותו למועדונית הרווחה אחרי שעות הלימודים, ועם סיום הפעילות במועדונית אנחנו מסיכים אותו הביתה.
<שמעון אבני: זו הסעה כפולה.
<שמעון אבני: - -
דוד אמסלם: גברתי, לא להפריע לי בדיון.
דוד אמסלם: אתה מתכוון שבעצם אתם מממנים את הרשות.
<שמעון אבני: במועדוניות רווחה - כן.
<שמעון אבני: אנחנו אישרנו לאחרונה אצל מנהלת - -
דוד אמסלם: זה מופיע באיזה שהוא חוזר?
<שמעון אבני: זה פה, בחוזר מנכ"ל.
<שמעון אבני: חבל שאין פה נציגי רווחה.
דוד אמסלם: יש פה נציגים מאגף הרווחה?
דוד אמסלם: לילי אבירי נמצאת?
<לילי אבירי: כן.
<לילי אבירי: אני קשורה לאוטיסטים ולנו אין הסדר כזה.
<קריאה: זה רק למוגבלות השכלית.
דוד אמסלם: אני רוצה להיות ממוקד.
דוד אמסלם: שואל שאלה, אני חוזר אליך: בחוזר מנכ"ל מופיע - -
<שמעון אבני: אני מסיע, אני אראה לך גם את הנתונים לדברים האלה.
דוד אמסלם: אני כבר לא יודע מה אתם עושים בהתנדבות ומה מחייב אתכם החוזה.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה: אתם, מבחינת חוזר מנכ"ל, מחויבים להסיע את הילדים בעלי שיתוק מוחין שיש להם מסגרת תומכת אחרי שעות הלימודים?
<לילי אבירי: לא.
<רחלי אברמזון: כבוד היושב ראש, ברשותך, אני רוצה לדייק לגבי ילדי החינוך המיוחד, בזכאות.
דוד אמסלם: מי כבודה?
<רחלי אברמזון: ילדים עם צרכים מיוחדים, מבחינת הזכאות על פי מה שמופיע בלקויות המורכבות על פי מה שמופיע בחוזר מנכ"ל, זכאים לשתי הסעות שממומנות על ידי משרד החינוך.
<רחלי אברמזון: זה יכול להיות מצב שבו המשרד מממן את הסעתו של הילד ממקום מגוריו למסגרת החינוכית, ואפשרי גם שמהמסגרת החינוכית, למשל, אל מועדונית.
<רחלי אברמזון: אבל מהמועדונית חזרה הביתה, האחריות כבר נמצאת במקום אחר, במשרד הרווחה.
<רחלי אברמזון: יחד עם זאת, אני רוצה לומר שבהסכמים האלה לפעמים - -
דוד אמסלם: אתם פעם דיברתם אתם?
<שמעון אבני: כן, אנחנו נפגשים אתם כל הזמן.
דוד אמסלם: אתם דיברתם עם משרד העובדה והרווחה פעם?
<רחלי אברמזון: כן, בוודאי.
דוד אמסלם: ומה סיכמתם?
<רחלי אברמזון: הסיכום הוא שאם משרד הרווחה מסיע את ההסעה הנוספת מהמועדונית הביתה, משרד החינוך משתתף בהסעה הזאת, ויש את זה בהסכמים.
דוד אמסלם: רק שניה, אני רוצה להבין: אני כרגע מדבר על הלקויות הקשות של השיתוק מוחין והשיתוק הפיזי.
<רחלי אברמזון: שתי הסעות בלבד.
דוד אמסלם: בעצם, בלופ הזה יש שלוש הסעות.
דוד אמסלם: אתם ממנים שתיים.
דוד אמסלם: אתם אומרים שמשרד העבודה והרווחה אמור לממן אחד.
דוד אמסלם: אתם מדברים אתם?
דוד אמסלם: מי ה"פיבוט"?
דוד אמסלם: מי מעביר למי, איך זה עובד?
דוד אמסלם: הוא מעביר אליך ואתה מעביר את הקומפלט לרשות?
<שמעון אבני: הוא מעביר אלי את השמות של הילדים שהם זכאים לנסוע, של ילדי הרווחה לצורך העניין, שמות ותעודות זהות.
<שמעון אבני: אני מעביר את זה לרשות, בסנכרון עם הרשות, שאלה הילדים שמבחינתי אושרו על ידי משרד הרווחה להסעה, והרשות מסדרת להם את ההסעה.
<שמעון אבני: הכסף בא ממשרד הרווחה.
דוד אמסלם: זאת אומרת, משרד העבודה והרווחה מעביר אליך את הכסף ואתה מעביר את הכל לרשות או כל אחד מעביר את חלקו לרשות?
<שמעון אבני: השתתפות.
דוד אמסלם: זאת אומרת, הוא מעביר את ההשתתפות אליך, ואתה מעביר את כל שלושת ההסעות לרשות?
<שמעון אבני: אני אגיד יותר מזה, התחלתי ועצרתם אותי: לאחרונה היה אישור אצל המנכ"לית, על ילדים בחינוך המיוחד שעד היום לא היתה להם הסעה, ואנחנו אישרנו אותם כחריג מעתה ועד עולם, וזה גם ייכנס בעתיד בחוזר מנכ"ל.
<שמעון אבני: ילדים שהולכים – איך אתם קוראים לזה?
<שמעון אבני: לדירות אימון ושזה גם ילדי חינוך מיוחד, הסעה שלישית מבית הספר לדירת האימון או לכישורי חיים, זה דבר נוסף, כדי שהוא ירכוש כישורי חיים.
דוד אמסלם: לא הבנתי, שמעון.
דוד אמסלם: לפי התפיסה שלי, לפי הבנתי, אני מבין שיש שתי תחנות אז יש שלוש הסעות.
דוד אמסלם: יש את ההסעה מהבית לבית הספר, מבית הספר למסגרת אחרת, ומהמסגרת הביתה, אלא אם כן אתם רוצים להוביל אותו באותו סיבוב במעגל תנועה.
דוד אמסלם: אבל אני מבין ששתי הסעות משרד החינוך בעצם ממנות ביחד עם הרשות, והסעה אחת מממן את זה משרד העבודה והרווחה.
דוד אמסלם: דרך אגב, גם אתם במצ'ינג?
דוד אמסלם: כולם במצ'ינג?
דוד אמסלם: זאת אומרת, הרשות סופגת תמיד את הכל?
<קריאות: יותר מ-50%.
<דוד אריאלי: לפעמים גם 100%, כשרחמיך נכמרים...
<שמעון אבני: רחובות למשל, משלמים 60%.
<שמעון אבני: זה תלוי.
דוד אמסלם: ביניכם לבין הרווחה, מה הסידור לגבי איזה סוג של מוגבלות?
<רחלי אברמזון: רק מוגבלות שכלית.
דוד אמסלם: פיזית?
דוד אמסלם: מה אמור לעשות הורה, אני מדבר על משרד החינוך – יש לו ילד עם שיתוק מוחין.
דוד אמסלם: יש לו ילד עם כיסא גלגלים, מה אמור לעשות ההורה לפי תפיסת העולם שלכם?
דוד אמסלם: הרי אני מניח שאם אני הייתי אחראי על הסעות או מנהל אגף ההסעות אז אני אדע, אני בתוך המשרד, עושים דיונים.
דוד אמסלם: הרי מדי פעם עושים דיונים.
דוד אמסלם: אז אני אומר להם: רבותי, שלח לי ההוא ככה, הורה ככה.
דוד אמסלם: בואו נטכס עצה איך אנחנו עוזרים לאנשים האלה.
דוד אמסלם: משהו, עושים משהו.
דוד אמסלם: אני רוצה להבין אתכם.
דוד אמסלם: חשוב לי הראש שלך, שמעון.
דוד אמסלם: מה עובר לך בראש כשאתה רואה זוג הורים מהמקרים הקשים, ואתה מבין שהם לא נכנסים לקטגוריה של משרד העבודה והרווחה.
דוד אמסלם: מה עובר לך בראש לגבי איך הילד יחזיר את הילד הביתה?
<שמעון אבני: כשאתה מדבר על הרגש שלי, אז זה ברור מה עובר לי בראש.
דוד אמסלם: ואז מה אתה עושה עם זה?
<שמעון אבני: תראו, אני חייב להגיד כאילו משרד החינוך אטום, סגור, לא מתחשב, לא מבין, לא הולך לקראת.
<שמעון אבני: אנחנו בפתיחת השנה הזאת אישרנו – באמת, אני יכול להביא גם את הרשימה הזאת.
<שמעון אבני: אני מבקש שידרשו ממני גם את הרשימה הזאת, של כמה ילדים שלא עמדו בקריטריונים בחינוך המיוחד אנחנו אישרנו.
<אביבית ברקאי אהרונוף: אולי צריך לשנות את הקריטריונים.
דוד אמסלם: שמעון, על זה אני אשלח לך מכתב תודה אבל אני כרגע בא לרעיון: אני שאלתי שאלה רטורית כדי שתגרה אתכם גם בסיפור האחריות המקצועית שלכם.
דוד אמסלם: אתם מנהלים גדולים, ואני מצפה ממנהל גדול שלא רק יבוא ויבדוק.
דוד אמסלם: דרך אגב, הנוהל זה לא עשרת הדברות, צריך להבין.
דוד אמסלם: אתה מייצר את הנוהל.
דוד אמסלם: זה לא שיש מנכ"ל למעלה שכל בוקר קם ומתחיל לשנות נהלים.