GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: החוק מקנה זכאות להסעה ממקום המגורים למסגרת החינוכית ומהמסגרת החינוכית למקום המגורים, למעט עתירה אחת של ארגון "אקי"ם", שאולי עורכת הדין נועה תשמח להרחיב עליה, שבעניינה בית המשפט קבע שתהיה הסעה למועדונית אחרי המסגרת החינוכית, למעט הילדים של המוגבלות השכלית.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כל הילדים האחרים, ילדים עם עיוורון, ילדים אחרים שיש להם מועדוניות או צהרונים אחרי המסגרת החינוכית, לא מקבלים את ההסעה למסגרות האלה.
דוד אמסלם: אני רוצה להבין: ההורה עוזב את העבודה בשעה שתיים?
<רויטל לן כהן: נכון, אמת.
דוד אמסלם: דקה, אני אוהב להיכנס לפרטים, אלוהים בסוף נמצא בפרטים הקטנים.
דוד אמסלם: זאת אומרת, ההורה יוצא בשעה 14:00 או 13:00, לוקח את הילד, מדלג אותו, עוזר לבן השני לקחת אותו מבית הספר וככה זה מתחיל מ-12:00-13:00, סבב ההסעות, עד שעה 16:00-17:00?
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > היטבת לתאר.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להוסיף פה שני דברים: האחד, גם כיש מקומות שמסכימים להסיע מהמסגרת החינוכית למועדונית, יש חברות שאומרות לו: לי כתוב רק הביתה, או הביתה או כלום.
<רויטל לן כהן: ואז הילד מפספס זכאות אחת שלו.
<רויטל לן כהן: והדבר השני שאני רוצה לומר בעניין הזה, ואת זה יכולים גם להגיד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה: מבין המשפחות שיש להן ילדים עם צרכים מיוחדים, אחד מבני הזוג לא עובד ב-60% מהמשפחות האלה.
<רויטל לן כהן: ומבין המשפחות האלה, ב-30% שני בני הזוג לא עובדים.
<רויטל לן כהן: הנזק הכלכלי למדינת ישראל גדול עשרות מונים מלהסיע את הילד למסגרת שלא רק תאפשר להורים אלו לעבוד אלא תאפשר לילד חיים של פנאי ולא להיות כבול בבית.
<תומר רוזנר: אני רוצה לשאול שאלה את נציגת ארגון "בזכות" ואולי גם נציגים אחרים: גם אם נניח שעכשיו יהיו תקנות או התקנות הקיימות שאתם אומרים שהן מיושנות וכולי וכולי – מי מפקח?
<תומר רוזנר: מי אוכף?
<תומר רוזנר: הורה שיש לו בעיה, יש לו כתובת, למי לפנות?
<רויטל לן כהן: לקואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים או לארגון "בזכות".
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > זו אחת הבעיות שהעליתי, שהיום אין אף גורם מפקח.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כמובן שבאופן עקרוני משרד החינוך אמור לפקח על - -
יואב בן צור: מי משלם להסעות?
<אביבית ברקאי–אהרונוף: משרד החינוך יוכל להרחיב על זה - - -
<רויטל לן כהן: בלגן.
דוד אמסלם: עוד מעט ניכנס לזה ונבין מהרשויות וממשרד החינוך מה קורה.
דוד אמסלם: כרגע, אנחנו שומעים את ההורים מהצד של הלקוח.
דוד אמסלם: מה קורה - -
יואב בן צור: לא, אבל בדרך כלל בעל המאה הוא בעל הדעה.
יואב בן צור: מי שמשלם, הוא יכול לאכוף.
<רויטל לן כהן: משרד החינוך הוא הרגולטור.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > זה ילדים שאמורים להגיע למסגרת חינוכית.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: מי שאחראי על המסגרות החינוכיות זה משרד החינוך.
<קריאה: סליחה אדוני, יש פה הורים לילדים, ועדיף שהם ידברו גם.
דוד אמסלם: בינתיים כולם מדברים, זה בסדר.
<ואלרי זילכה: אני עורכת דין מפורום ארגונים והורים למען ילדים עם מוגבלות.
<ואלרי זילכה: פורום שמונה כ-60 ארגונים ועוד הורים רבים, ואני רוצה להגיד שזה הנושא המרכזי שעל סדר היום שלנו, ואנחנו לא סתם כולנו פה מתואמים כי זאת באמת בעיה שצריך לפתור אותה, וכבר הרבה שנים.
<ואלרי זילכה: אני לא אוסיף על דברים שכבר נאמרו.
<ואלרי זילכה: אני רק רוצה לומר שאנחנו, כפורום, פנינו לשר החינוך בענין הזה, ולא קיבלנו - -
<רויטל לן כהן: לשרי החינוך.
<ואלרי זילכה: לשרי החינוך אבל גם לשר החינוך האחרון בענין הזה, ולא קיבלנו עדין מענה.
<ואלרי זילכה: לפני כשבועיים או שלושה היה דיון בוועדה לפניות הציבור, שגם משם יצאה קריאה לשר החינוך בענין הזה.
<ואלרי זילכה: אני לא יודעת, ככל שאנחנו יודעים, הדבר הזה לא התקדם.
<ואלרי זילכה: מאוד חשוב לי להגיד: אנחנו חוזרים ואומרים כל הזמן "תקנות", כי הבעיה הזאת היתה קיימת, כמו שאביבית אמרה, גם בהסעה של פעוטות עד גיל 3 למעונות יום שיקומיים, שהם באחריות הרווחה.
<ואלרי זילכה: נאבקנו שם, ומשרד הרווחה שיתף פעולה.
<ואלרי זילכה: לקח לנו כשש שנים, והסדרנו תקנות שנותנות מענה לכל השאלות שאדוני שואל.
<ואלרי זילכה: רגע, רק לסגור את המשפט, אם אדוני ירשה לי: שהדברים הוכיחו את עצמם.
<ואלרי זילכה: ברגע שיש תקנות, נהייתה בהירות, הבעיות ירדו וגם האלמנט התקציבי הוסדר במסגרת הדיונים.
דוד אמסלם: יש לי רק שאלה אחת, ברשותכם, ואחרי זה אני אפתח את זה לעוד שני הורים ונתחיל להתקדם עם אנשי המקצוע, כי הבנו את המטריה: מבחינת ההסעות של הילדים, אני רוצה להבין את החלוקה בין משרד העבודה והרווחה לבין משרד החינוך - האחריות התקציבית כרגע והאחריות הישירה לגבי האחריות של הנושא.
<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > משרד הרווחה אחראי על פעוטות עם צרכים מיוחדים עד גיל 3 - -
דוד אמסלם: מ-0-3?
<אביבית ברקאי–אהרונוף: נכון.
<אביבית ברקאי–אהרונוף: ומגיל 3 משרד החינוך אחראי על הילדים ועל ההסעות שלהם.
<קריאות: - - אדוני, יש ילדים בתפר, בין 3 ל-4 זה זז.
דוד אמסלם: אני מבין שמשרד החינוך זה רק בבית הספר.
דוד אמסלם: רבותי, לא להפריע לי.
דוד אמסלם: אני יודע מה אני לא מבין אז לכן אני רוצה להבין.
דוד אמסלם: אני מדבר כרגע מעבר לגיל שלוש - מבית הספר למסגרת החינוכית האחרת או למועדונית, זה ההורה?
<אביבית ברקאי–אהרונוף: היום אין מי שאחראי על כך, וההורה נאלץ להסיע.
דוד אמסלם: ומהמסגרת החינוכית חזרה, מהמועדונית הביתה?
<אביבית ברקאי–אהרונוף: מהמסגרת הנוספת שוב ההורה נאלץ להסיע.
<קריאה: מי שנאלץ לטפל בזה זה משרד הרווחה.
<שלמה קרפ: אני מארגון ההורים ממערכת החינוך בירושלים.
<שלמה קרפ: אני רוצה לתת דוגמה, למשל עכשיו: יש פה הורים שלא זכאים להסעה בגלל מרחק אבל כל הילדים האלה עברו ועדת השמה.
<שלמה קרפ: הכירו בהם כילדים עם צרכים מיוחדים, שובצו בבתי ספר לחינוך מיוחד כוללני, והם לא זכאים להסעה.
<שלמה קרפ: זה בדיוק האבסורד.
<שלמה קרפ: אם יהיו תקנות, גם המרחב המשחקי של כל המשרדים יקטן.
<שלמה קרפ: לא יכול להיות שתשב פה אמא שהילד שלה לומד במסגרת כוללנית, וברגע שזה מגיע להסעה – הילד הוא חינוך רגיל.
<שלמה קרפ: תיסע באוטובוס, תגיע באוטובוס.
<שלמה קרפ: יופי.
<שלמה קרפ: זאת אומרת, שכל ילד שהוא מתחת לשני קילומטר, הוא ילד תקין לחלוטין אז בואו נשבץ אותו בחינוך רגיל, אבל הוא עבר ועדת השמה.
<שלמה קרפ: המשחק הזה, אני שנים צועק על זה, עד שלא יקרה אסון.
<שלמה קרפ: יש פה הורים שאין להם אפשרויות שסבא יבוא, ואין להם רכב וגם המצב הסוציו-אקונומי נמוך, והילדים האלה יושבים בבית.
דוד אמסלם: מה שאתה אומר לי, שהילדים שמוגדרים עם צרכים מיוחדים, מעל שני קילומטר מסיעים אותם.
דוד אמסלם: פחות לא מסיעים אותם.
<שלמה קרפ: נכון.
דוד אמסלם: כמובן שאנחנו לא מדברים על שיתוק מוחין או ילדים עם מוגבלות יותר קשה.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה, ברשותך – וילד רגיל, מה ההגדרה שלו?
דוד אמסלם: תלמיד רגיל שבית הספר שלו מעל שני קילומטר, מה קורה אתו?
<קריאות: הוא זכאי להסעה.
דוד אמסלם: גם אותו מסיעים?
<שלמה קרפ: לא, הוא מקבל כרטיסיות, בתחבורה ציבורית.
דוד אמסלם: זאת אומרת, לא נותנים כרטיסיה.
<שלמה קרפ: כן, אבל רוב הילדים הרגילים לומדים בשכונה, איפה שהוא גר.
<שלמה קרפ: הילדים של החינוך המיוחד מוצאים מהשכונות גם.
<שלמה קרפ: זה גם סיפור שגם - - - נכנס לתמונה בשביל לשלב את הילדים בשכונות אבל בינתיים, עד שזה לא נכנס ליישום מלא ואין תקנות, כל אחד בונה לעצמו מה שנוח לו, ומי שמשלם את המחיר זה הילדים.
<שלמה קרפ: ואז, יותר גרוע מזה – נופלים על הרשות, והרשות לא מקבלת הקצבה ולא יכולה לבצע גם אם היא רוצה.
<שלמה קרפ: זאת אומרת, משרד החינוך אחראי על הילדים מגיל 3 עד גיל 21.
<שלמה קרפ: אחרי גיל 21, בעזרת השם, כולם טייסים אבל גם עכשיו לא מטפלים.
<שלמה קרפ: באים לעירייה, אומרים לה: תסיעי, אבל העירייה אומרת: אני לא מקבלת כסף.
<שלמה קרפ: מי משלם את המחיר?
<שלמה קרפ: אני כבר יושב על השולחנות האלה 15 שנה.
<שלמה קרפ: 15 שנה אותו דבר, אותו דבר, אותו דבר.
<שלמה קרפ: כבר יש לי פחות שערות ועדין אותו דבר.
<שלמה קרפ: השאלה אם צריך לקרות אסון, שיקרה משהו לאחד הילדים ואז כולם יתעוררו בבת אחת.
<מחמד בחרי: בוקר טוב לכולם.
<מחמד בחרי: אני בחרי, אני מבית חולים "אלין".
<מחמד בחרי: יש לי ילד מונשם שם, ואני ועד ההורים שם.
<מחמד בחרי: אתמול עשינו הפגנה בעיריית ירושלים לבעיה של ההסעות, ואנחנו צריכים שתסדרו לנו את המצב של ההסעה של הילדים המונשמים, הילדים שלנו.
<מחמד בחרי: יש לנו בעיה בהסעה, ואנחנו נמצאים כל הזמן, מלווים את הילדים.
<מחמד בחרי: הילדים שלנו צריכים מלווים רופאים כל הזמן על ידם.
<מחמד בחרי: הילדים שלנו, המצב שלהם קשה.
<מחמד בחרי: באזור הערבים, גם אצלנו, בירושלים, יש לנו ילדים מונשמים קשה מאד מאד - -
דוד אמסלם: ברשותך, למה הפגנתם אתמול, מה קרה?
<מחמד בחרי: אנחנו, יש לנו בעיה בהסעות.
<מחמד בחרי: כל הילדים המונשמים בבית החולים "אלין", כמו זה שאתה רואה - -
דוד אמסלם: אותו סיפור של המלווה?
דוד אמסלם: הבנו, אין צורך לחזור.
<מחמד בחרי: דקה, משהו חדש: יש לנו כל שנה, בבית חולים "אלין, יש לנו בעיה בהסעה.
<מחמד בחרי: העירייה לקחה הסעה מבית החולים ונכנסה הבעיה.
<מחמד בחרי: אנחנו מבקשים שתחזור ההסעה כמו שהיתה בבית חולים "אלין", עם המלווים, שבבית החולים סומכים על זה שאם אתם עושים את זה, שייקחו את המלווה וגם תהיה הסעה בבית חולים "אלין".
דוד אמסלם: דוקטור קדמן, בבקשה.
<יצחק קדמן: - -
דוד אמסלם: אבל בקצרה.
דוד אמסלם: אני רוצה לקדם את הדיון אז בקצרה.
<יצחק קדמן: אני בכל זאת רוצה להודות לך על זה שאתה עושה את הדיון בפגרה.
<יצחק קדמן: זה בעל חשיבות עצומה.
<יצחק קדמן: אני חושב שאין עוד נושא שדיברו עליו כל כך הרבה ועשו בו כל כך מעט.
<יצחק קדמן: יש פה מסכת בלתי פוסקת של התעללות בילדים, אין לי שם אחר, סליחה על הבוטות.
<יצחק קדמן: אבל כשאתה קורא את המכתבים של הורים, ולא מעט מהם מגיעים כל שנה, מכל המגזרים.
<יצחק קדמן: אין עיר מסוימת, זה בא מכל חלקי הארץ, מכל המגזרים: יהודים וערבים, חינוך דתי וחרדי וממלכתי – הדברים, אם לתמצת אותם - אני לא אקריא מכתבים שהם מזעזעים אבל צריך לדעת: קודם כל, במקום שמדינת ישראל תפרוס שטיח אדום להורים שמתמודדים יום יום ושעה שעה עם קשיים של ילדים עם צרכים מיוחדים, ונכויות, ולפעמים נכויות מורכבות, עושים להם את המוות.
<יצחק קדמן: העניין מתמצה בכמה דברים: א.
<יצחק קדמן: אין כללים, ודובר על זה.
<יצחק קדמן: הנושא איננו מוסדר.
<יצחק קדמן: כשלא מוסדר, יש פתח לעיוותים ולדברים קשים ביותר.
<יצחק קדמן: הדבר השני – אין כתובת.
<יצחק קדמן: כשמצלצלת אלי אמא, ויכול להיות גם אבא, ואומרת: הילד שלי מהחינוך המיוחד לא חזר עם ההסעה, אני לא יודעת איפה הוא.
<יצחק קדמן: ויש פה מקרים מזעזעים, שילדים הלכו לאיבוד כי הורידו אותם במקום לא נכון.
<יצחק קדמן: אחד הדברים שהורים כאלה אומרים: אני לא יודעת למי לטלפן.
<יצחק קדמן: אני מטלפנת למשרד החינוך, אומרים: לא, זה הרשות המקומית אחראית.
<יצחק קדמן: אני מטלפנת לרשות המקומית, אומרים: תפני לחברת ההסעות.
<יצחק קדמן: אני מטלפנת לחברת ההסעות, במידה ואני יודעת בכלל מה הטלפון שלה, כי לא נותנים להורה טלפון, לא נותנים להם כתובת, שם של אחראי – אז במידה ויודעים, הם אומרים לי: אנחנו לא יודעים, לא מוצאים את הנהג.
<יצחק קדמן: אגב, חלק מהבעיה היא שחברות ההסעה ניגשות למכרזים, מציעות מחירי הפסד כדי לזכות במכרזים ואחר כך, כשהן זוכות במכרזים ולא יכולות לעמוד בזה, הן נותנות את זה ל"חאפרים".
<יצחק קדמן: כל מיני נהגים, ואז חלק מהתלונות הן גם על התנהגות של נהגים.
<יצחק קדמן: בשנה שעברה היתה תלונה אצלנו, של נהג שהחליט לעשות לילדים "כיף" – במעגל תנועה הוא הסיע את הרכב שלו שוב ושוב, מסביב למעגל התנועה, עד שהילדים התחילו להקיא מרוב בחילה.
<יצחק קדמן: במקרים אחרים, נהגים מעשנים ברכב תוך כדי נסיעה.
<יצחק קדמן: נהגים מקללים את הילדים, נהגים פוגעים בילדים.
<יצחק קדמן: בהרבה מאד מקרים אין מלווה, גם כשצריך להיות מלווה.
<יצחק קדמן: וכשיש מלווה, בוחרים לתפקיד לא פעם, מחוסר ברירה, אנשים לא מתאימים.
<יצחק קדמן: היתה לנו תלונה על כך שמלווה שהיתה צריכה להוריד את הילד אמרה לו: תרד לבד, אני לא זזה מהכיסא שלי.
<יצחק קדמן: יש עוד דבר שבולט – זה שאין פיקוח.
<יצחק קדמן: אני שואל מתי פעם אחרונה עלה לרכב הסעות בהפתעה מישהו מהרשות המקומית, מישהו ממשרד החינוך, מישהו ממשרד התחבורה?
<יצחק קדמן: מתי עלה פעם לרכב לראות איך מתנהלת ההסעה?
<יצחק קדמן: חלק מההסעות מתבצעות ברכבים מסוכנים בלי חגורות בטיחות.
<יצחק קדמן: פה, בירושלים, היה מקרה של רכב הסעה שנעצר על ידי שוטר, שלא היו לו בלמים.
<יצחק קדמן: בחלק אחר של המקרים רכבי ההסעה לא מתאימים לנכויות של הילדים.
<יצחק קדמן: אחת התלונות הרווחות ביותר הוא משך זמן ההסעה.
<יצחק קדמן: לא יכול להיות שילד עם מוגבלות ישב שעה וחצי.
<יצחק קדמן: לפעמים הוא ירטיב, הוא יושב בבגדים רטובים שעה וחצי זמן.
<יצחק קדמן: גם פה יש כל מיני טריקים - מאחדים מסלולים כדי לחסוך בכסף.
<יצחק קדמן: מצרפים בתי ספר נוספים להסעה.
<יצחק קדמן: ילד עוזב את הבית, הרבה פעמים, שמענו, בשש או בשבע כדי להגיע בשמונה וחצי או בתשע, הרבה זמן אחרי שהגן התחיל.
<יצחק קדמן: הוא חוזר חזרה בשעות ערב מאוחרות.
<יצחק קדמן: אי אפשר לעשות את זה לילדים.
<יצחק קדמן: במקרים אחרים - אנחנו עדים לזה שחברות ההסעה פשוט "מבריזות".
<יצחק קדמן: מספרים אמהות ואבות: ישבתי וחיכיתי עם הילד בפתח הבית שעה שלמה, גם בחורף כשיורד גשם, ואף אחד לא הגיע.
<יצחק קדמן: אני לא יודע למי לפנות, אני לא יודע למי להתלונן.
דוד אמסלם: תודה רבה דוקטור קדמן.
דוד אמסלם: דוד אריאלי, ראש מועצת טבעון, בבקשה.
<דוד אריאלי: אני גם בכובעי אדבר כיו"ר ועדת הפנים של מרכז השלטון המקומי, ואומר כך: קודם כל, אתחיל ואומר שבאמת יש בעיה שיש שני אבות לאותו ילד, זה לב ליבה של הבעיה.
<דוד אריאלי: ולכן, אני כבר אקדים ואומר שאני לא בעד הקמת ועדה.
<דוד אריאלי: אני חושב שהדבר הנכון לעשות זה פשוט להוציא את ההסעות מהרשויות המקומיות ולהעביר אותן אך ורק למשרד החינוך, ואסביר למה: מי שאחראי, קודם כל, על נושא החינוך במדינת ישראל זו מדינת ישראל, משרד החינוך.
<דוד אריאלי: ובוודאי מי שאחראי גם על ההסעות, שזה אחד השירותים שמשרד החינוך מספק, זה משרד החינוך.
<דוד אריאלי: עכשיו, תראו את הפרובלמטיקה שנוצרת כאן:
<דוד אריאלי: משרד החינוך קובע את המדיניות, קובע את הכללים, קובע את ההנחיות, והרשות המקומית היא הקבלן המבצע, מארגנת את ההסעות וגם נאנסת.
<דוד אריאלי: אני משתמש בכוונה במושג הזה: נאנסת לממן חצי מההסעות.
<דוד אריאלי: מה שקורה, העלות הישירה נופלת כמובן - -
דוד אמסלם: אני רוצה להבין: מה הכוונה "נאנסת"?
<דוד אריאלי: אני אסביר: אני מאמין ששירותים ממלכתיים לא צריכים להיות ממומנים על ידי הערים - -
דוד אמסלם: לא, עזוב.
דוד אמסלם: אני שואל מה הכוונה של "נאנסת"?
דוד אמסלם: יש פה מצ'ינג של הרשות?
דוד אמסלם: בא תסביר, ומהר.
<דוד אריאלי: אתה צודק, אני אסביר.
<דוד אריאלי: הבנתי אותך, אני אסביר: בכל מה שקשור בהסעות של ילדים בתוך הרשות המקומית, יש מימון של 50% של משרד החינוך ו-50% הרשות המקומית.
<דוד אריאלי: בחינוך מיוחד ברשויות מקומיות זה 60% משרד החינוך, 40% הרשות המקומית.
<דוד אריאלי: ובמועצות אזוריות זה 85% משרד החינוך ו-15% הרשות המקומית.
<דוד אריאלי: אלה שלושת האלמנטים העיקריים.
<דוד אריאלי: עכשיו אני אחזור למה שאמרתי קודם: מה שקורה, הרבה פעמים נופל כעס לפתחה של הרשות המקומית אבל לא בצדק, ואני אתן כמה דוגמאות.
<דוד אריאלי: מה שאמרו כאן ההורים, הם צודקים.
<דוד אריאלי: למשל, הסעות לחינוך מיוחד, במקרה שלנו מטבעון לחיפה, ואז משרד החינוך אומר לנו, לרשות המקומית:
<דוד אריאלי: אנחנו לא נממן אם לא תעשו את המרב כדי להכניס כמה שיותר ילדים להסעה, כדי לחסוך כסף.
<דוד אריאלי: ואז, ילד שיכול להגיע מטבעון לחיפה, שזה 20–25 דקות נסיעה, פתאום מגיע לרמות של שעה ורבע.
<דוד אריאלי: לילד מיוחד הכוונה.
דוד אמסלם: ומה אתה עושה עם זה?
<דוד אריאלי: אנחנו לא נעשה דבר.
<דוד אריאלי: אנחנו פועלים על פי הנחיות.
<דוד אריאלי: אנחנו לא נעשה דבר בלי אישור משרד החינוך מסיבה מאד פשוטה: אנחנו מממנים באופן ראשוני.
<דוד אריאלי: לא נקבל החזר אם לא נעמוד עקב בצד אגודל עם המדיניות של משרד החינוך.
<תומר רוזנר: אני רוצה לשאול אותך שאלה, אני אוהב לשמוע אנשים: מי אומר לך לאו דווקא אישית, מבחינת תפקיד: אני רוצה שתצרף עכשיו שמונה תלמידים כדי שיסעו שעתיים וחצי.
<תומר רוזנר: מי?
דוד אמסלם: אני ארחיב את השאלה של תומר, ועוד מעט אצטרך את הזמן של משרד החינוך כאן – אין תקנות לדברים האלה?
דוד אמסלם: זאת אומרת, אם הוא בא עם משאית, הוא מעמיס 70 איש?
דוד אמסלם: אם הוא בא עם אופנוע, הוא מעמיס שניים?
<דוד אריאלי: זה לא מדויק שאין תקנות.
<דוד אריאלי: יש תקנות.
<דוד אריאלי: כנראה שהתקנות, כפי שנאמר כאן, הן לא מספקות על מנת לתת - -
<רויטל לן כהן: לא, בנושא הזה אין תקנות.
דוד אמסלם: אני מבקש, זה לא דיאלוג.
דוד אמסלם: הוא עונה, אנחנו שומעים.
<דוד אריאלי: אני לא הפרעתי, וישבתי בסבלנות.
<דוד אריאלי: יש תקנות, כנראה שהתקנות חסרות, וכנראה שהן לא מקיפות את טווח המקרים העצום שקיים בנושא הזה.
דוד אמסלם: עוד שאלה, כמעטפת, שמעניינת אותי: אתה גם ראש רשות אני מבין.
<דוד אריאלי: בוודאי, כן.
דוד אמסלם: אז אתה בעצם מציע שמשרד החינוך יבצע את זה.
דוד אמסלם: אתה כאילו מהאו"ם אני מבין.
דוד אמסלם: אתה רק מפנה אשפה והכל טוב.
<דוד אריאלי: לא, לא, אני אסביר: אני חושב שתפקידה של הרשות המקומית - בתחום החינוך יש לה שני תפקידים מהותיים בעיניי: הדבר הראשון זה ליצור סביבת עבודה ראויה למורה, והדבר השני זה ליצור סביבה לימודית ראויה לתלמיד.
<דוד אריאלי: שני הדברים האלה זה ריכוז אדיר של מאמץ וגם של תקציבים, זה התפקיד שלנו.
<דוד אריאלי: זה שהפכו אותנו לחברת מוניות, ואנחנו סדרני עבודה של הסעות – להערכתי, מכאן - -
דוד אמסלם: אתה עושה שיפוצים בבית הספר?
<דוד אריאלי: בוודאי.
דוד אמסלם: מזכירות יש לך?
<דוד אריאלי: כן, ודאי.
<דוד אריאלי: משום שזה עולה בקנה אחד עם שתי המטרות, שאני חושב שהן משמעותיות: סביבת עבודה ראויה לתלמיד, סביבה לימודית ראויה למורה - -
דוד אמסלם: מי הגדיר את ההגדרות האלה, אתה?
<דוד אריאלי: זאת ההסתכלות שלי.
<רויטל לן כהן: משמרות בטיחות יש לך, כדי שהילדים יגיעו בביטחה?
דוד אמסלם: גברתי, עוד התפרצות אחת ואני מוציא אותך החוצה.
דוד אמסלם: אתה לא חושב שאולי זו הבעיה בתפיסה שלך?
<דוד אריאלי: לא, לא.
<דוד אריאלי: אני חושב שאין קשר בין התפיסה שלי לבין העובדה שההסעות אצלנו מתבצעות פרפקט.
<דוד אריאלי: אתה שואל אותי לתפיסתי ואני עונה לך.
דוד אמסלם: תגיד, אם אצלך ברשות משרד העבודה או משרד החינוך לא יביאו לך כמה שקלים, הילדים אצלך ישבו בבית?
דוד אמסלם: לפי תפיסתך?
<דוד אריאלי: הרי אחד הדברים שיצאו לתקשורת בימים האחרונים זה ילדים שלא קיבלו מענה בבית ספר "יבנה", דתי בטבעון, והיו צריכים להגיע לשדה יעקב.
<דוד אריאלי: ואנחנו, אחרי קרוב לעשרים ומשהו שנים, שמימנו את החלק של משרד החינוך, באנו ואמרנו: ההכבדה התקציבית על הרשויות המקומיות כל כך כבדה שאנחנו לא מסוגלים יותר לממן את משרד החינוך.
דוד אמסלם: ואז?
<דוד אריאלי: ואז, בנקודה הזאת התשובה היא: כן.
<דוד אריאלי: אנחנו לא נממן יותר את משרד החינוך.
דוד אמסלם: אבל אני שואל אותך שאלה, דוד אריאלי: אתה ראש מועצה, אתה איש ציבור, אתם אדם רציני מאד, בגלל זה בחרו אותך, אני מניח.
דוד אמסלם: מה אתה מצפה?
דוד אמסלם: שהיא תלך למשרד החינוך, תדפוק בדלת ותגיד: מה קורה עם הבן שלי?
<דוד אריאלי: לא, סליחה רגע - - -
דוד אמסלם: או שאתה, בגלל שתושבים בחרו אותך כדי לייצג אותך גם בבעיות שלהם, אתה תבוא ותנהל את המאבקים מול משרדי הממשלה ולא תגיד להם: רבותי, אם אני לא קיבלתי כסף, תשבו בבית.
<דוד אריאלי: אנחנו מבצעים בפועל את המאבקים מול משרד החינוך, ואני לא רואה בזה מאבק, אני רואה בזה שיתוף פעולה, ואנחנו פותרים את כל הבעיות.
דוד אמסלם: אז למה הם פה?
<דוד אריאלי: אז אני מסביר לך: אני פונה אליך כיו"ר הוועדה, ואני אומר לך שאם אתה רוצה להוביל מהלך מהפכני, הבעיה היא שני אבות לילד אחד - -
דוד אמסלם: אין פה שני אבות לפי תפיסתי.
<דוד אריאלי: לא, אז אתה טועה.
דוד אמסלם: רק שניה, אני אסביר - -
דוד אמסלם: בדיוק זאת הבעיה בתפיסה שלך: אני מזהה כרגע את הבעיה בתפיסה שלך.
<דוד אריאלי: תישאר עם דעתך, ונפגש עוד שנה כאן, ועוד שנתיים ועוד שלוש שנים כאן.
<דוד אריאלי: תישאר בדעתך, זה בסדר.
<דוד אריאלי: אין שום בעיה.
דוד אמסלם: מר אריאלי, תקשיב, אני עושה את תפקידי, אני גם יודע מה לעשות, בסיכום אתה תשמע.
דוד אמסלם: אבל אני אגיד לך מה הבעיה שלי כרגע, בשלב הביניים הזה: זאת בדיוק הבעיה.
דוד אמסלם: אני טוען שבחרו אותך כדי לדאוג לתושבים שלך, ומי שלא מסוגל - שילך הביתה.
דוד אמסלם: נכון, זה לא בכוח - -
<דוד אריאלי: זה תפקידו של ראש מועצה בישראל.
דוד אמסלם: אני אסביר לך איך אני רואה: אני הרבה שנים עבדתי בשלטון המקומי.
דוד אמסלם: זרועות הממשלה, אני אחדש לך, אולי אתה לא יודע, עוברות דרך השלטון המקומי כמעט בכל מצב - -
<דוד אריאלי: אני באמת לא יודע.
דוד אמסלם: זאת הבעיה.
דוד אמסלם: ראש רשות או ראש עירייה שלא מבין שהאחריות שלו היא מול התושבים שלו, לדעתי צריך לשים את המפתחות וללכת הביתה.
דוד אמסלם: זאת תפיסת העולם שלי.
<דוד אריאלי: אתה מדבר מתוך בורות לצערי, ואני אומר את זה מכאב.
דוד אמסלם: אז אתה כנראה חכם גדול, וכנראה כל הדברים פה.
<דוד אריאלי: לא, לא בגלל זה אלא בגלל שאתם, בכנסת, לא יוצרים את השינוי הראוי - -
<קריאה: חבר'ה, בואו.
<דוד אריאלי: אתם בכנסת לא יוצרים את השינוי הראוי, אתם גוזלים את הארנונה לחינוך, לרווחה, לדת, לפיקוד העורף, למשרד לביטחון פנים - -
דוד אמסלם: אתה רוצה שנדון עכשיו על כל סוגיות הארנונה שלך?
<דוד אריאלי: אתה רוצה להעמיק או שאתה רוצה להיות שטחי?
יעל גרמן: אה, אה, אה...
דוד אמסלם: גברת גרמן, אני מנהל פה את הדיון, לא את.
יעל גרמן: אני לא מנהלת את הדיון.
יעל גרמן: אני מעירה דבר שאני חייבת להעיר.
דוד אמסלם: לא, לא, את תעירי את ההערה כשאתן לך את זכות הדיבור.
יעל גרמן: לא, לא, אני אעיר את ההערה כשאני חושבת שהיא מתאימה, ואני מבקשת ממך לא לדבר ככה ליושב ראש.
דוד אמסלם: גברת גרמן, אני יודע איך לדבר אתו, זה בסדר.
יעל גרמן: לא, זה לא ראוי.
דוד אמסלם: אדוני, תודה רבה לך.
דוד אמסלם: אחרי זה אתן את זכות הדיבור לחברים, ואחרי זה גברת גרמן.
זוהיר בהלול: חברים, אני מתנצל, אבל אני אפלטוני אידיאליסט.
זוהיר בהלול: אני, בעיני רוחי, רואה את השלטון המקומי, לא המרכזי, אחראי על האזרח או על התושב, לא משנה עכשיו ההגדרה.
זוהיר בהלול: אני לא רואה שאזרח או תושב ייכנס לתוך מבוכי הבירוקרטיה הקטלניים האלה, ולי יותר קל לומר לאזרח או לתושב שיש רק כתובת אחת, ואליה אני פונה.
זוהיר בהלול: אזרח מוכה גורל, שמתמודד ביום יום באכזריות הגורל, בילד שמשווע להסעה, לשינוע, לזכות בסיסית לקבל את מעמדו הסטטוטורית כאדם, כאזרח במדינת ישראל - אז לא די להורה שהוא מתחבט אלא שהוא צריך עכשיו לדעת: אם אני פה, אז זה משרד החינוך ואם אני שם, זה משרד הרווחה, ואם אני פה, זה הרשות המקומית.
זוהיר בהלול: באמת, נשגב מבינתי ומדעתי.
זוהיר בהלול: אני אמנם מוגבל בבינה אבל נשגב ממני להבין את כל מבוכי הבירוקרטיה האלה, שהאיש הזה ממזרח ירושלים, מה שמך?
<מוחמד בחרי: שמי מוחמד בחרי.
זוהיר בהלול: הוא צריך להתחבט ב"אלין", עם משרד הרווחה, בהסעה, לבדוק האם הילד הגיע, למה לא הגיע.
זוהיר בהלול: באמת?
זוהיר בהלול: מה אנחנו?
זוהיר בהלול: נמצאים באחת מהמדינות הנאורות בעולם.
זוהיר בהלול: איך אנחנו עדין, דוקטור קדמן, מתחבטים בגישות בסיסיות של אנשים שרוצים רק להסיע את הילד שלהם ולקבל אותו בחזרה בצלם האל.
זוהיר בהלול: אדוני היושב ראש, אתה אדם מדהים, דוד, אני גם מעריך אותך.
זוהיר בהלול: אתה יודע כמה אני מעריך אותך אבל באמת, אני מצטרף לדעתה של גרמן, זה לא היה ראוי.
זוהיר בהלול: תנגנו על אותו כינור כיוון שלשניכם יש את אותה מטרה לפתור את הבעיות של האנשים האלה.
<דוד אריאלי: אני מתנצל אם פגעתי ביושב ראש.
<דוד אריאלי: זאת לא היתה הכוונה.
<דוד אריאלי: אני חוזר בי, סליחה.
יעל גרמן: כל הכבוד.
זוהיר בהלול: אני מעריך אותך.
זוהיר בהלול: דוד אריאלי, אין לך מושג כמה אני מעריך אותך, ותודה שאמרת את זה.
זוהיר בהלול: חבר'ה, מחאתי כבר יצאה אל אוויר העולם.
זוהיר בהלול: אני אתכם, ואני חושב שיושב ראש הוועדה יכול לנתב את העניין הזה למקומות הנכונים לחוף מבטחים כדי להקל עליכם.
זוהיר בהלול: ואני לא בא כאן בגישה פופוליסטית.
זוהיר בהלול: אני יודע מה זה עולמכם, ואני יודע מה זה העולם הזה.
זוהיר בהלול: אני גם ליוויתי את דוקטור קדמן ללא מעט ישיבות במועצה לשלום הילד, ואני גם גדלתי במקומות כאלה.
זוהיר בהלול: אז חבר'ה, אני אתכם, ואני מאד מבקש מיושב ראש הוועדה, מר אמסלם דודי, אני מקווה שכרגיל, כפי שאני מאמין, הם בידיים טובות.
דוד אמסלם: רבותי, מי שנרשם נרשם.
דוד אמסלם: אנחנו הבנו את הנושא של ההורים והילדים.
<קריאה: יש עוד נושא.
טלב אבו עראר: מכובדי היושב ראש, הקשבנו לבעיות שמעלים כאן ההורים על השבר הזה, על הכאב שהם נתקלים בו כל יום בהסעות, ואת זה אנחנו רואים גם בנגב.
טלב אבו עראר: בקרב המגזר הבדואי כ-50,000 תלמידים מוסעים, במיוחד בישובים הבלתי מוכרים, ביניהם עשרות ומאות תלמידים שהם בעלי צרכים מיוחדים.
טלב אבו עראר: אני חושב שכל הבעיות שהועלו כאן נכונות מאד.
טלב אבו עראר: הרבה תאונות דרכים אירעו בהסעות.
טלב אבו עראר: במגזר הבדואי שונה המצב והוא חמור יותר, שהאוטובוסים שמסיעים את התלמידים האלה הם מימי המנדט הבריטי אולי.
טלב אבו עראר: בקושי הולך.
טלב אבו עראר: ממש ישנים - -
<תומר רוזנר: מי מארגן את ההסעות האלה, כי זה ישובים לא מוכרים הרי.
<תומר רוזנר: מי מארגן את זה?
טלב אבו עראר: יש מועצות אזוריות.
טלב אבו עראר: שם ההורים נופלים בין הכיסאות, בין המועצה ששולחת את התלמידים לבין המועצה הקולטת.
טלב אבו עראר: ולכן, עלויות כאלה של לא פחות מ-50,000 תלמידים מוסעים, יכולים לקלוט עשרות בתי ספר בישובים האלה, כולל בתי ספר לחינוך מיוחד.
טלב אבו עראר: הרי עושים אצלנו בתי ספר אזוריים, שקולטים מכל מיני.
טלב אבו עראר: כאן מדברים על שני קילומטר – נדמה לי שזה המינימום שהתלמיד זכאי להסעה אבל לא שמעתי על המקסימום שיכול גם התלמיד להיות מוסע באוטובוס.
טלב אבו עראר: הרי אצלנו המרחק בין הבית של הילד לבין בית הספר מגיע ל-40,50 קילומטר.
טלב אבו עראר: אני לא חושב שזה קל לילד מוגבל ולכן, בהיעדר מלווים, הרי בהרבה הרבה מקרים ששמענו עליהם מההורים, שגם אין מלווים לתלמידים האלה וגם לפעמים קורה כמעט יום יום, שיש איחורים בהסעות.
טלב אבו עראר: איחורים שהתלמיד מגיע בתשע, תשע וחצי לבית הספר, ואז לא נוצרת כאן אווירה חינוכית, אווירה לימודית לתלמיד ובאמת, בנוסף לכך, גם תנאי הדרך קשים.
טלב אבו עראר: במיוחד שזה בא מישובים בלתי מוכרים כי נגישות בין הישוב הזה לבין בית הספר, עד הכביש, בא נגיד, מהישוב עד הכביש הראשי, שזה אולי 10,15 קילומטר – אתה מכיר את השטח שם...
דוד אמסלם: מכיר גם מכיר.
טלב אבו עראר: לכן, לטיפולך, אדוני היושב ראש.
טלב אבו עראר: ומי שלא מכיר אותך, בנוסף למה שאמר חברי זוהיר, הוא אדם רציני מאד, מכובד, שומע, וגם מבצע, ואני ככה מקווה.
דוד אמסלם: חבר הכנסת דוקטור אבו מערוף, בבקשה.
עבדאללה אבו מערוף: כבוד יושב הראש, קהל נכבד, זה באמת דיון חשוב מאד.
עבדאללה אבו מערוף: אנחנו מדברים על הפנים התרבותיים האנושיים של החברה שלנו, והייתי מצפה שבאמת דיון כזה יהיה משותף עם הרווחה והחינוך, אבל אני חושב שמכאן תבוא הבשורה.
עבדאללה אבו מערוף: לא בגלל הדברים שאנחנו מכירים אותם ודיברו עליהם זוהיר ויעל.
עבדאללה אבו מערוף: אנחנו מכירים את העבודה שלנו בראשות יושב ראש ועדת הפנים ואני אומר, מכאן תבוא הבשורה.
עבדאללה אבו מערוף: לא בגלל להתגאות או לתת שבחים לאמסלם אלא באמת, אנחנו רוצים שהעשייה תהיה עשייה.
עבדאללה אבו מערוף: הבעיה ידועה, ואנחנו מכירים את הבעיה.
עבדאללה אבו מערוף: בתור אזרח, אני מכיר את הבעיה בכל הישובים, לא רק בישובים הערבים, ואני מודע לדברים האלה.
עבדאללה אבו מערוף: אבל כאן יש שני דברים: מי האחראי, זה לא העניין.
עבדאללה אבו מערוף: יש שני דברים חשובים: תקציב ואכיפה.
עבדאללה אבו מערוף: אז נניח שיהיו תקציבים עוד מיליון שקל, באמת צריך לראות איפה המעגל הסגור הזה נמצא, ובאמת לפרוץ אותו.
עבדאללה אבו מערוף: לא רק ענין של אחריות אלא מי שאחראי על הביצוע, שייקח את האחריות אם זה באמת במישור של השוטר המקומי, עם כל ההיבטים שישנם.
עבדאללה אבו מערוף: כן, שמה זה מתחיל.
עבדאללה אבו מערוף: שם הנקודה הראשונה.