GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רני עמיר: גם במקרה הזה נאלצנו להתערב.
<רני עמיר: זה נשמע מצחיק ואולי אפילו טרגי, אבל גם במקרה הזה זאת עבירה על חוק שמירת הסביבה החופית.
<רני עמיר: במקרה הזה נאלצנו לסייע לעיריית נהריה למצוא פתרון.
<רני עמיר: זה לא טריוויאלי.
<רני עמיר: טיילת סוקולוב בנהריה – דקים על החוף.
<רני עמיר: זה דומה מאוד למה שקורה בראשון.
<רני עמיר: במקרה הזה נפתחה חקירה פלילית.
<קריאות: זה על הים.
<קריאות: בטיילת לא טיפלתם.
<קריאות: זה חלק מבית קפה.
<רני עמיר: זה על הים וזה הוסר.
<רני עמיר: זה חלק מבית קפה, בדיוק כמו פה.
<רני עמיר: לאחר התערבותנו החוף חזר לקדמותו לטובת הציבור ולטובת הצבים האלה.
<רני עמיר: הצבים האלו עלו בערך ארבעה שבועות אחרי שאנחנו הסרנו את אותם דקים ומסעדות שהפריעו לאקולוגיה.
<רני עמיר: חוף פלמחים – הזכירו פה היום.
<רני עמיר: חוף פלמחים, אותו חוף פלמחים הידוע, עוד לפני שהציבור אמר את דברו, היזמים הקימו גדרות שהפריעו למעבר הציבור.
<רני עמיר: הגדרות האלו קיבלו צו הסרה והם פירקו.
<דוד ביטון: בחוף פלמחים צריכים להגיד לי תודה כי אני דאגתי לבטל.
<דוד ביטון: אם אתה לא יודע אז צריך להגיד לי תודה.
<דוד ביטון: אני נלחמתי, אני דאגתי שהשר יילחם ואני דאגתי לבטל שם את האישור של המינהל.
<יפעת מאירוביץ יפת: בסוף עדי לוסטיג שכבר לא היה לה כוח לנהל שם מאבק פנתה לדוד ביטן - - -
<רני עמיר: חוף נעורים – מקרים כאלה קורים.
<רני עמיר: במקרה הזה אתם רואים פשוט הקימו חתונה על המים ואנחנו אלה שפירקנו את זה.
<רני עמיר: טירת הכרמל – יש השתלטויות על החופים.
<רני עמיר: פשוט סמיטריילר שנסע רברס הקים פה כביש אספלט והחליט שהוא משתלט על המקום.
<רני עמיר: אני רוצה להראות לך את הסרט הזה שתבין מה המשמעות של הוצאת דבר כזה קטן.
<דוד ביטון: הבאת דברים מאוד קיצוניים שברור שצריך לטפל בהם.
<דוד ביטון: זה לא מקרים דומים.
<רני עמיר: זה ממש לא קיצוני.
<רני עמיר: אני גם מגיע למקרה הדומה.
<קריאות: איך זה שאתה משאיר ארבע אחרים - - -?
<קריאות: צריך לשים את זה בפרופורציה הנכונה, אדוני.
דוד אמסלם: אני אוציא אתכם.
<רני עמיר: אחרי הפינוי החוף חוזר למערכת האקולוגית ולציבור.
<רני עמיר: גם במקרים כאלה אנחנו מטפלים.
<רני עמיר: אתם רואים פה מקרה סופר בעייתי וסופר גרוע.
<רני עמיר: במקום הזה שנקרא "הסוכה הלבנה" באשקלון נפתחה חקירה פלילית מול המחזיק במסעדה הזו.
<רני עמיר: מסתבר שגם פה, כמו בהרבה מקרים אחרים, הוועדה המקומית נתנה לו היתר, העירייה נתנה לו היתר.
<רני עמיר: זו פגיעה בסביבה החופית, אלא שפה ידנו קצרה מלהושיע בגלל המקרה הזה.
<רני עמיר: גדרות שמוקמות על חוף הים בתוך תחום ה-100 מטר.
<רני עמיר: מלון "בלו ביי" בנתניה.
<קריאה: בראשון לציון זה לפני החוק.
דוד אמסלם: רני, אני מבקש.
דוד אמסלם: אל תראה לי מפגעים.
<רני עמיר: אתה רוצה לראות הריסה של מסעדה?
דוד אמסלם: אני רוצה לראות מקרה או כמה מקרים שישנם מבנים על חוף הים שהעיירה לכאורה גם תומכת בהם, ואתם באתם והרסתם אותם בניגוד לקטע העירוני.
<רני עמיר: זה המקרה הידוע ביותר של גבעת אולגה – ארבע מסעדות שישבו על חוף הים.
<רני עמיר: אתה רואה יפה את התמונה פה – מסעדת דודי על החוף.
<דוד ביטון: באיזה מרחק?
<רני עמיר: בין 60 ל-70 מטר.
<רני עמיר: אתה רואה יפה מאוד את החוף.
דוד אמסלם: כל העסק הזה היה לא חוקי?
<רני עמיר: כל העסק היה לא חוקי, ואנחנו הוצאנו צו הריסה.
<רני עמיר: זה הלך עד בית המשפט העליון חזרה.
דוד אמסלם: בואו נפסיק את המצגת, הבנתי את הרעיון.
<רני עמיר: זה הרעיון.
<רני עמיר: אני רוצה שתראה איך החוף נראה בסוף.
<רני עמיר: בואו נראה את חוף ראשון.
<קריאה: זה ממש לא דומה.
<דב צור: גם לשיטתכם בחוף ראשון אתם לא מתכוונים להרוס את הכול, נכון?
<רני עמיר: אנחנו גוף אחד.
<רני עמיר: יש פה ערב רב של גופי אכיפה שמשתפים פעולה.
<רני עמיר: חוף כאן שהוא חוף אדיר של 30 דונם בחוף חיפה פונה רק לאחרונה על-ידי רשות מקרקעי ישראל.
<רני עמיר: זה אומנם לא בצו ישיר שלנו, אבל אנחנו היינו מעורבים.
דוד אמסלם: בעיקרון אני מבין שאתה גוף אכיפתי.
דוד אמסלם: אתה מנסה לאכוף בחופים את מה שאין לו היתרי בנייה כאלה ואחרים.
<רני עמיר: לא, תיקון קטן – מה שאין לו היתר בנייה והוא מהווה פגיעה בסביבה החופית.
דוד אמסלם: ומה שלא מהווה פגיעה אתה לא אוכף.
דוד אמסלם: רינה מיוחס, בבקשה.
<רינה מיוחס: קודם כל, אני מודה ליועץ המשפטי שהוא קצת גדר את התחומים של הדיון שאנחנו יכולים להתנהל בתוכו, אם בכלל.
<רינה מיוחס: לכן, אני לא אענה כאן לכל הטענות שהועלו כנגד הכרעות של בתי המשפט, גם בערכאה ראשונה וגם בערכאה השנייה.
<רינה מיוחס: אני בסך הכול מתנהלת בבתי משפט, זאת הפלטפורמה שלי.
<רינה מיוחס: שם אני מעלה את הטיעונים שלי, שם אני שומעת טיעונים של הצד שכנגד, ומקבלת את ההכרעה של בית משפט.
<רינה מיוחס: אין לי שיקול דעת לפעול בניגוד למה שנראה לי לא נכון לפעול.
<רינה מיוחס: הלקוח שלי הוא זה שאני מייצגת בבית המשפט.
<רינה מיוחס: במקרה הזה של האכיפה שנעשית לגבי כל החופים, ולא רק לגבי כל החופים אלא גם בתוך הארץ, החופים זה רק חלק מהפעילות שלקחה על עצמה המדינה לבצע בשנים האחרונות, יש לי לקוחות ואני מייצגת את הלקוחות שלי בבית משפט.
<רינה מיוחס: רק כאשר העמדה של הלקוח שלי לא נראית לי אני מגיעה ליועץ המשפטי לממשלה על מנת שהוא יכריע.
<רינה מיוחס: במקרה הזה, כפי שידוע לכולם, לא הגעתי ליועץ המשפטי לממשלה מכיוון שחשבתי שעמדת כל המשרדים, כל משרדי הממשלה, היא עמדה נכונה ושצריך היה לפעול כנגד הבנייה שלא היה לה היתר ואין בידה היתר עד היום.
דוד אמסלם: לא הצלחתי בשלוש דקות להבין מה את אומרת לנו.
<דוד ביטון: לא היה מקום לשיקול דעת פה?
<רינה מיוחס: אדוני, אני אענה לך.
<רינה מיוחס: אני לא מכירה פרוצדורה עד היום, אבל כנראה שאני עוד לא הכול מכירה, של חבר כנסת שפונה לפרקליטה שמנהלת תיקים בבית משפט שיש כבר פסקי דין סופיים, ומבקש ממנה להפעיל שיקול דעת להיעתר לבקשה שנעשית בתוך ועדת הפנים של הכנסת להארכת מועד לעיכוב של צווי ההסרה.
<רינה מיוחס: אני לא מכירה פרוצדורה כזאת.
<רינה מיוחס: על אחת כמה וכמה, נאמר לי כאן, אדוני היושב-ראש, שאין פסק דין סופי.
<קריאה: נכון, לעניינו אין.
<רינה מיוחס: נכון, אני אגיע גם לזה.
<רינה מיוחס: אז על אחת כמה וכמה כאשר אין פסק דין סופי, מכיוון שבדעתכם להגיש ערעור על פסק הדין, על אחת כמה וכמה שלא היה אמור להיערך כאן דיון בוועדת הפנים של הכנסת בעניינכם כשיש הליך תלוי ועומד בבית משפט.
דוד אמסלם: גברת מיוחס, זו פעם שנייה שאת מעירה לי על איזה דיון אני עושה ולמה.
<רינה מיוחס: יכול להיות שאני טועה, אדוני, אבל אני חושבת - - -
דוד אמסלם: את כנראה לא מבינה את התפקיד שלי.
<דוד ביטון: התפקיד שלנו הוא ציבורי.
דוד אמסלם: אני חבר כנסת, אני לא שופט ולא פרקליט מדינה.
דוד אמסלם: אני לא שואל אף אחד איזה דיון אני עושה.
דוד אמסלם: אני רוצה לעשות דיון מחר עלייך, אני עושה פה דיון.
<רינה מיוחס: אני מבינה את זה, אדוני.
דוד אמסלם: לא, את לא מבינה.
דוד אמסלם: תני לי.
דוד אמסלם: פעם שנייה שאת אומרת לי מה לעשות.
דוד אמסלם: אני מבקשת, קודם כל, תפסיקי עם זה.
דוד אמסלם: לי את לא אומרת.
דוד אמסלם: אני בא מהיבט אחר לגמרי, ואת חוזרת על הדברים כאילו עכשיו רק נולדנו והבנו שיש עכשיו התחיל משפט, ואנחנו לא בית משפט.
דוד אמסלם: אני פתחתי גם.
דוד אמסלם: בגלל ההערה של תומר כבר דיברתי על זה, למרות שאני מבין שהקונטקסט מובן לכולנו פה.
דוד אמסלם: את לא צריכה להסביר לי שיש פה איזשהו הליך שיפוטי.
דוד אמסלם: אני לא בא מזווית המשפט, אני גם לא אומר לשופט מה לעשות.
דוד אמסלם: אבל היות בתוך עמי אני חי, אני גם מכיר את הפרקליטות.
דוד אמסלם: אני יודע איך אתם עובדים.
דוד אמסלם: אני גם יודע שכשאתם רוצים משהו, מה אתם עושים.
דוד אמסלם: אתם גוף ציבורי ואנחנו נציגי הציבור.
דוד אמסלם: לכן, אני מנסה לגשר על איזשהו משהו קצת יותר רחב.
דוד אמסלם: בית המשפט – שיתנהל איך שהוא יבין, אני לא אומר לשופט שום דבר.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה, ואני באמת עכשיו רוצה לבוא בזום של הדיון ולומר כזה דבר.
דוד אמסלם: בסופו של דבר, יש פה הליך תכנוני שברגע שוועדות התכנון מאשרות את זה, לכם איןsay בעניין.
דוד אמסלם: אתם נכנסים כשיש בעיה חוקית, כשוועדות התכנון אומרות: רבותי, אנחנו לא אישרנו משהו.
דוד אמסלם: קרה משהו לא חוקי, נא לפעול ולאכוף את החוק.
דוד אמסלם: אגב, אני רוצה לספר לך סוד קטן, אולי את לא יודעת.
דוד אמסלם: אני הייתי בדרום אצל הבדווים והייתי גם בצפון בשמורות הטבע.
דוד אמסלם: שם יש פסקי דין חלוטים ואתם לא אוכפים אותם.
דוד אמסלם: אבל בוא נעזוב את זה.
דוד אמסלם: אני רק מביא לך את הקונטקסט המלא שבו אני עובד ושאני חשוף אליו, מעבר לדיון הזה בראשון לציון.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת אותך.
דוד אמסלם: בהנחת עבודה שמינהל התכנון/הוועדה המקומית תבוא ותאמר: רבותי, אנחנו מוכנים לבוא ולשמוע ולעשות דיון מחודש בנושא של תוכנית המתאר בחוף ראשון לציון.
דוד אמסלם: כם, אתם תהיו מוכנים לבוא ולהגיד: רק שנייה, בוא ניקח פאוזה – נשמע?
דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר, זה עירייה.
דוד אמסלם: זה לא איש פרטי שעבר על החוק.
דוד אמסלם: יש פה מדיניות של עירייה.
דוד אמסלם: ראש העיר גם נבחר על-ידי הציבור כדי לדאוג לאינטרס הציבורי.
דוד אמסלם: אין פה איזושהי סתירה, אני לא כל כך רואה אותה.
דוד אמסלם: אגב, כמו שאמר חבר הכנסת מקלב, אני לא בטוח שאין עוד מקרים, אבל זו פעם ראשונה שאני נתקל – ואני פקיד עירייה 25 שנה – פה במקרה שוועדות התכנון פועלות נגד העמדה של העירייה.
דוד אמסלם: אמרתי שאני לא יודע, לא אמרתי שלא קרה.
דוד אמסלם: אני לא נחשפתי לזה.
דוד אמסלם: אם זה קורה, זה במקרים מאוד קיצוניים.
דוד אמסלם: מעצם העובדה שאני לא נחשפתי לזה ונחשפתי לאלפי תוכניות, אז כנראה שזה מצבי קיצון.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת, וזה ההיבט שמעניין אותי בסיפור הזה.
דוד אמסלם: אני גם לא רוצה להיכנס לזום באמת האם הקיוסק נכון, לא נכון וכו'.
דוד אמסלם: ראש העירייה לטובת העניין מייצג את תושבי העיר.
דוד אמסלם: אם הוא לא טוב אז לא ייבחרו בו.
דוד אמסלם: הוא בא ואומר: שנייה, רבותיי.
דוד אמסלם: אני והצוות המקצועי שלי רוצים להביא בשורה לחוף ראשון לציון ואנחנו רוצים לקדם משהו.
דוד אמסלם: כרגע הוא אומר:
דוד אמסלם: יכול להיות שפעלתי לא נכון, העירייה לא פעלה נכון.
דוד אמסלם: הגישו תוכניות לא נכונות, הגישו תוכניות בניגוד לעמדתי, לא ידעתי.
דוד אמסלם: אני רוצה קצת זמן.
דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר הפעילויות האלה שאנחנו מבקשים לעשות הן בלתי הפיכות.
דוד אמסלם: אם הרסנו – הרסנו.
דוד אמסלם: אני בעמדה שמה שצריך להרוס, בסוף אין בעיה, בוא נהרוס.
דוד אמסלם: אבל הוא אומר: תנו לי זמן.
דוד אמסלם: תנו לי זמן זה הפרקליטות, כי בסופו של דבר אם המדינה באה לשופט, השופט עוצר.
דוד אמסלם: הוא אומר: אין בעיה.
דוד אמסלם: חבר'ה, זה מה שאתם רוצים?
דוד אמסלם: לפני שאנחנו כוועדה ממליצים אני רוצה לדעת מה עמדתך אם ראש העיר בא ומבקש.
דוד אמסלם: הרי אנחנו ביחד אנשי ציבור, אנחנו רוצים את טובת עם ישראל, את טובת הציבור, ושמירה על החוף.
דוד אמסלם: האם אנחנו יכולים להסדיר את זה?
דוד אמסלם: תנו לנו כמה חודשים לנסות להסדיר את זה.
דוד אמסלם: מה עמדתכם?
<רינה מיוחס: אדוני, ברשות אדוני לא אענה לאדוני על השאלה הזו.
<רינה מיוחס: אני לא חושבת שזה המקום.
<רינה מיוחס: אני נפגשתי עם ראש העיר והסברתי לו את עמדתי.
דוד אמסלם: אז איפה המקום לענות על השאלה?
דוד אמסלם: במשרד אצלך?
דוד אמסלם: - - - טלוויזיה?
<רינה מיוחס: אני אענה לאדוני.
<רינה מיוחס: למרות שאדוני כועס עליי אני אענה לו.
דוד אמסלם: בלי "אדוני".
דוד אמסלם: אגב, אני לא כועס.
<רינה מיוחס: אני הסברתי לאדוני בראשית דבריי ואדוני אמר שהוא לא כל כך הבין אותי, אז אגיד שוב.
<רינה מיוחס: הפלטפורמה שאני פועלת בה היא בתי משפט.
<רינה מיוחס: אני פגשתי את ראש העיר לאחר ההכרעות בבית משפט.
<רינה מיוחס: הסברתי לו מהו לטעמי המצב המשפטי, למרות שכבר היינו אחרי סיומו של התיק.
<רינה מיוחס: המצב המשפטי שלי – העליתי אותו גם בפני ראש העיר והוא העביר את המצב המשפטי, לפי איך שאנחנו רואים אותו, לחברי המליאה.
<רינה מיוחס: אני לא חושבת שזאת הפלטפורמה שבה אני יכולה לנהל משא ומתן עם ראש העיר למה אני אסכים או למה אני לא אסכים במידה והוא יגיש, ובמידה והוועדה המחוזית תסכים שהוא יגיש את זה, או במידה ותהיה היתכנות או לא תהיה היתכנות לתוכנית.
<רינה מיוחס: אני לא חושבת שגם אדוני מצפה לשמוע את זה ממני, ואדוני לא היה רוצה שאני אשמיע את זה.
דוד אמסלם: על כל שאלה שאני שואל, אני מצפה לקבל תשובה.
<רינה מיוחס: אז אני לא אענה לאדוני.
<רינה מיוחס: ברשות אדוני, את זה אני חושבת שמותר לי לעשות.
דוד אמסלם: הבנתי אותך.
דוד אמסלם: מותר לך לענות לי כל תשובה שאת רוצה.
דוד אמסלם: בואו נסכם, לי מותר לשאול הכול, לך מותר לענות מה שאת רוצה.
<רינה מיוחס: אין שום בעיה, אדוני.
<רינה מיוחס: אנחנו באותו צד, כך אני רואה את זה.
<רינה מיוחס: אני לא אענה לאדוני על השאלה הזו.
דוד אמסלם: רונן מהמינהל, בבקשה.
<רונן בר לב: יושבים פה נציגי המסעדות, באי כוחם, ואפילו העירייה.
<רונן בר לב: לא למסעדות ולא לעירייה יש זכויות במקרקעין של החוף הזה.
<רונן בר לב: אין זכויות – זה אומר לעירייה, וזה אומר שגם לא העניקו זכויות למסעדות.
<רונן בר לב: מציגים פה גם היתר בנייה שמעולם לא נחתמו על-ידי המינהל בזמנו ולא על-ידי הרשות, כך שלהגיד שלהיתרים היה תוקף גם בלי הדף שצורף אליהם, זה לא סביר משום שמלכתחילה לא ביקשו.
<רונן בר לב: זה לא עבר את ההליך של חתימת הרשות על הבקשות להיתרי בנייה.
<רונן בר לב: כך שמהבחינה הזו העירייה גובה כספים מהמסעדות ולא מעבירה את זה.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים מהצד של הכסף עכשיו?
<דוד ביטון: אז יעבירו לכם את הכסף, זו לא הבעיה.
<רונן בר לב: אנחנו מדברים על זכויות במקרקעין.
דוד אמסלם: ברשותך, אני רוצה להבין פה משהו.
דוד אמסלם: אני עשיתי פה דיון על החופים לפני חודש.
דוד אמסלם: בסופו של דבר, היה פה דיון עלתה שאלה התקציבית: מי אחראי על ניקוי החוף.
דוד אמסלם: האם אתה מנקה את החופים?
דוד אמסלם: בסופו של דבר, כל הקרקע במדינת ישראל שניתנת לעיריות גם להפעלה, גם לשימוש, היא בסוף קרקע של מינהל, של המדינה.
דוד אמסלם: גם קרקע ירוקה זה לא שלו, זה שלך.
דוד אמסלם: אבל הוא מתחזק אותה.
דוד אמסלם: לכן, בגדול אל תבוא מהזווית של הכסף.
דוד אמסלם: אני לא בא משם.
<רונן בר לב: מה זה "הזווית", אדוני?
<רונן בר לב: יש זכויות במקרקעין.
<רונן בר לב: יש נוהל איך להקצות את זה לעיריות.
<רונן בר לב: הנוהל הזה פה לא בוצע.
דוד אמסלם: עזוב, זה לא קשור.
<דב צור: אתה אומר לא אמת, אתה אומר לא אמת.
<דב צור: זה מרגיז אותי.
<דב צור: יועץ משפטי של המינהל אומר לא אמת.
<דב צור: יש גבול למה שאתה מרשה לעצמך.
<דב צור: אתה חצוף, - - -
דוד אמסלם: ראש העיר, לא, לא, לא.
דוד אמסלם: ראש העיר, אני מבקש ממך, תחזור מהדברים שלך.
<דב צור: אני לא אחזור מהדברים גם אם אני צריך לצאת.
<דב צור: אני מודיע לך, - - - גם הליכים נגדך.
<דב צור: אני מודיע לך, כי אתה יודע שזה אחרת.
<רונן בר לב: - -, אני מצטער.
<רונן בר לב: זה בדיוק ההחלטות - - -
דוד אמסלם: תעצור, תעצור.
<רונן בר לב: הוא אומר פה דברים חמורים.
דוד אמסלם: ראש העיר, הוא פקיד.
דוד אמסלם: אני מבקש ממך לחזור בך.
<דב צור: אני אחזור בי, אני חזרתי בי.
דוד אמסלם: אל תפריע לו, בבקשה.
<רונן בר לב: יש פה החלטות של המרחב מיוני האחרון שהחוזים ייחתמו.
<רונן בר לב: אגב, במידה ויפונו כל השטחים של ה- - -
דוד אמסלם: הבנתי מהר מה שאמרת.
דוד אמסלם: ברשותך, יש לי רק שאלה קצרה.
דוד אמסלם: תענה לי כן ולא ובוא נתקדם.
דוד אמסלם: אני רוצה לסכם כבר את הדיון.
דוד אמסלם: בסופו של דבר, הבנתי שבגדול היתה פה אבולוציה.
דוד אמסלם: הרי בזמנו, לפני שהיה החוק, כילד אני זוכר שכשהייתי בא לחוף הים היה קיוסק שמוכר לנו ארטיקים ברצועה.
דוד אמסלם: אגב, של המדינה.
דוד אמסלם: עכשיו אתה אומר שאין זכויות.
דוד אמסלם: בסופו של דבר, לדעתי המדינה גם אז לא ניהלה את החופים, נכי צה"ל, כל מיני אנשים – לא משנה.
דוד אמסלם: אני אישית חושב שבסופו של דבר הניהול של הרצועה על-ידי העירייה.
דוד אמסלם: אני אחבר אותך לדיון הקודם שאני הולך לעשות לו המשך לגבי החזקת החופים.
דוד אמסלם: בסופו של עניין, גם אז אנשים קיבלו זכויות לגבי הנושא של הקיוסק, אלא אם כן אתה צריך להרוס את כל החופים, את כל המסעדות ולהגיד שלאף אחד אין שום היתר.
<רונן בר לב: ממש לא.
דוד אמסלם: לכן, אני שואל אותך שאלה.
דוד אמסלם: למבנים האלה שהיו, ונניח שלא בגודל שלהם – עזוב את הקטע של האבולוציה שהם התפתחו – בבסיס אני מניח שהיה להם היתר.
<רונן בר לב: בבסיס מוכנים להכיר בהיתר שלו, כל היתר - - -
דוד אמסלם: זה מה שרציתי להבין.
דוד אמסלם: אני מניח שהיה משהו בהיתר ולאט לאט הוא התפתח.
<רונן בר לב: בדיוק, זו הבעיה.
דוד אמסלם: מה שאמרת בהתחלה לא הבנתי.
דוד אמסלם: חשבתי שכופר בכל העניין מתחילתו.
<דב צור: בבקשה, האם אפשר?
<דב צור: פה שופכים את דמנו, אי-אפשר.
דוד אמסלם: זה לא הנושא פה אם שופכים את - - -
<דב צור: אני יודע שזה לא הנושא, אבל לא יכול להיות.
דוד אמסלם: תן לי.
<דב צור: בסדר, אתאפק.
דוד אמסלם: הבנו שתייה פה.
דוד אמסלם: אם אתה רוצה, אתן לך.
<רונן בר לב: אגב, צריך היתרי בנייה.
<רונן בר לב: היתרי בנייה מחייבים את החתימה של רשות מקרקעי ישראל, ולא נחתמו מעולם.
דוד אמסלם: ידוע, ידוע.
<אלי עמר: אני מייצג את אחד מהקיוסקים.
דוד אמסלם: אבל אתה לא צד בעניין.
<אלי עמר: אני צד כי אני גם תושב ראשון.
<אלי עמר: באי כוח המדינה דיברו פה ארוכות.
דוד אמסלם: אלי, אני טוען שאתה לא צד בעניין.
דוד אמסלם: אבל אני אתן לך שתי דקות להגיד מה שאתה רוצה, כולל אם אתה רוצה לספר לנו על התפריט של המסעדה.
דוד אמסלם: אני מבקש שאף אחד לא יענה, ונתקדם.
דוד אמסלם: רק בשביל הכבוד שבאת לפה, בבקשה.
<אלי עמר: שני דברים: פעם אחת – לגבי החוקיות ועצם ההחזקה של עיריית ראשון או התפעול של החוף וההחזקה של המזנונים.
<אלי עמר: ההיתר הראשון ניתן בשנת 92'.
<אלי עמר: אני לא זוכר שמישהו ממינהל מקרקעי ישראל או מהמדינה בא וערער על ההיתר הזה.
<אלי עמר: היתר נוסף ניתן למשטחים המרוצפים בשנת 95' – החלטה עקרונית של הוועדה המקומית, וב-96' ניתן גם היתר פרטני למשטחים המרוצפים, לחלק מהם, וגם עד היום אף אחד לא ערער על זה.
<אלי עמר: ב-97' ניתן היתר של כל הטיילת שהוא חורג מגבול ה-100 מטר, ואף אחד לא ערער על ההיתר הזה משנת 97'.
<אלי עמר: אני רוצה להגיד שאם החבר'ה פה מאיכות הסביבה שבאמת רוצים לשמר ולשמור על החוף ולבוא עם האג'נדה שלהם כמו שהם מייצגים אותה כרגע, הרי לא יכול להיות מצב שארבעה משטחים יהיו מאושרים ושלושה פתאום לא יהיו מאושרים.
<אלי עמר: איך זה משפיע?
<שי סיני: עו"ד שי סיני, מייצג גם את מר אביטל מנחם שאת המשטח המרוצף שלו רוצים להוריד.
<שי סיני: לא את המסעדה, לא את הדרך למסעדה.
<שי סיני: רוצים להוריד את המשטח המרוצף שלו, משטח שבו הוא משתמש כדי לשרת את האורחים, באי המסעדה שלו - פחות מ-150 מטר, 70 מטר בחוף – אבל לא את של האחרים.
<שי סיני: זה המצב האבסורדי שאנחנו טוענים שהוא לא תקין.
<רויטל נגה: שמי רויטל נגה.
<רויטל נגה: אני מדברת בשם שתי המסעדות הדרומיות שבטווח שלהן יש את חניון הנכים העליון וחניון הנכים התחתון.
<רויטל נגה: יש לי פה גם תמונות ומכתבים.
<רויטל נגה: אצלנו בתי אבות, קשישים, נכים, איל"ן.
<רויטל נגה: מגיעים אלינו מכל הארץ.
<רויטל נגה: גם מערים אחרות שאין בהן הנגשה לחופים.
<רויטל נגה: לנו את שתי הרחבות המסכנות של ה-150 מטר רוצים להרוס כשהשכנים שלי במרכז החוף שאולי היו חרוצים והוציאו היתרים - משאירים להם.
<קריאה: זה גזר דין מוות למסעדות.
דוד אמסלם: אסף, בבקשה שתי משפטים.
<אסף דעבול: פעם אמר פואד שהפקידות יותר חזקה מחברי כנסת.
דוד אמסלם: זה לא הנושא שלנו.
<אסף דעבול: נאמר לי כאן לפני שנכנסתי שלא יעזור שום דבר.
דוד אמסלם: מי אמר לך את זה?
<אסף דעבול: גברת מיוחס.
דוד אמסלם: לא עוסקים ברכילויות.
<אסף דעבול: ראיתי גם את התגובות אליך.
<אסף דעבול: זה לא רכילות.
<אסף דעבול: זה אמת, אני מוכן להישבע על זה, אם צריך.
דוד אמסלם: רכילות זה לא דבר שהוא לא אמת.
<אסף דעבול: זה אמת.
<אסף דעבול: סימנו את ראשון, ואני אומר במפורש.
<אסף דעבול: כסגן ראש עיר הייתי ממונה על נושא רווחה ועל נכויות.
<אסף דעבול: אני מדבר רק בזכות הנכים ורק בזכות הקשישים שמגיעים לחוף, ל-150 מטר בחוף הדרומי.
<אסף דעבול: בנוסף, מצחיק שמספר 3 ו-4 יישארו, יש להם היתר, ואת השתיים האחרים יפרקו.
דוד אמסלם: אדוני ראש העיר, יש לך גם שתי דקות.
<דב צור: יהיה לי קשה, אשתדל.
<דב צור: קודם כל, עיריית ראשון לציון פעלה בחוף הים מכוח הסכם הרשאה שהיה לה עם המינהל מלפני עשרות רבות של שנים.
<דב צור: עיריית ראשון פירשה את הסכם ההרשאה הזה במערכת חוקית שאנחנו היום לא יכולים אפילו לתפוס אותה, כהסכם שמאפשר לה לעשות את הקיוסקים.
<דב צור: איש לא חלק עליהם.
<דב צור: אנחנו חושבים שגם המינהל לא חלק עליהם.
<דב צור: אף פעם לא הביאו לו את ההיתרים.
<דב צור: הבאתי את עדיאל שומרון מנהל המחוז שהיה הבוס של בר לב לחוף הים בראשון, ושאלתי אותו אם משהו מפריע לי באיפה שהחוף מתפקד.
<דב צור: הוא אמר לי: לא.
<דב צור: הוא הכין את התב"ע - - -
דוד אמסלם: שאלה קטנה לבר לב.
דוד אמסלם: אם עכשיו מישהו נופל בחוף ראשון לציון ושובר את הרגל, את מי הוא תובע?
דוד אמסלם: אתכם או את העירייה?
דוד אמסלם: נפלה עליו הסככה, את מי הוא תובע.
<רונן בר לב: שאלה טובה.
<רונן בר לב: קשה לי לענות עליה.
<רונן בר לב: בטח תובעים את כולם.
<דב צור: אני יכול להגיד כשמישהו טבע את מי הוא תבע.
<רינה מיוחס: בדרך כלל תובעים גם את העירייה וגם את המינהל.
<דוד ביטון: העירייה משלמת, את יודעת את זה.
<דוד ביטון: היא המבטחת שם.
דוד אמסלם: אתן תשובה לגברת מיוחס למה שאמרת.
דוד אמסלם: לעיריות יש ביטוח קולקטיבי על כל השטחים הציבוריים זה לא הולך פר שטח.
דוד אמסלם: אתה לא מסמן לביטוח פר שטח.
דוד אמסלם: הביטוח גובה ממך את הפרמיה לפי התביעות שנה שעברה.
דוד אמסלם: זאת אומרת, אם שנה שעברה הגשת תביעות ב-4 מיליון אז הוא גובה ממך השנה 5 מיליון.
דוד אמסלם: לכן, יש ביטוח לכל השטחים, כולל חוף הים של העירייה.
דוד אמסלם: המדינה, אגב, לא מבטחת כלום.
<רינה מיוחס: אדוני, שאל את מי תובעים.
<רינה מיוחס: אז אמרתי שתובעים גם את המדינה - - -
דוד אמסלם: אותו אחד שתובע אתכם הוא מבזבז את הבול כי אתם אומרים לו: זה לא אנחנו, זה העירייה.
דוד אמסלם: העירייה לא מתכחשת.
דוד אמסלם: יש בכלל הגינות בדיונים.
דוד אמסלם: באיזה מובן?
דוד אמסלם: אין מצב שההכנסות אצל המדינה, הוצאות אצל הרשויות, הזכויות של המדינה, החובות אצל הרשויות.
<דב צור: עיריית ראשון הודיעה למינהל בדיונים איתו שהיא מוכנה לשלם עד האגורה האחרונה, כולל שנות העבר.
<דב צור: בר לב היה שם בדיונים האלה, ולכן הכעיס אותי איך שהוא הגיב.
דוד אמסלם: לא צריך להכעיס.
<דב צור: מכעיס אותי, מכעיס אותי.
<דב צור: מה לעשות?
<דב צור: בן אדם.
<דב צור: היא מוכנה לשלם כל סכום, והיא קיבלה את ברכת המינהל לתב"ע שהיא הכינה ושגם קיבלה את התיקונים של המשרד להגנת הסביבה.
<דב צור: עיריית ראשון לציון שיש לה 7 ק"מ חוף, ו-700 מטר פנויים, פינתה על חשבונה אדמת מינהל בעלות של 13 מיליון שקל.
<דב צור: 150 מטר חוף – גמרנו אתמול לקבל אותו, שהמדינה ירתה לעברו פגזים ותחמושת במשך עשרות שנים, אנחנו פינינו על חשבוננו בלי לקבל דירה, בלי לקבל בית מלון, בלי לקבל תעסוקה, כי אנחנו יותר ירוקים מכל החבורה הזאת בצד השני.
<דב צור: על חשבוננו, ב-13 מיליון שקל, בשביל לקבל פיסת חוף נקייה של חול.
<דב צור: הנשמע דבר כזה שהמדינה אומרת מישהו צריך לנקות את החוף - נותנת לי את החוף חזרה, ואומרת לי תשלם 13 מיליון שקל בשביל לעשות את זה בהסכם חתום עם המדינה?
<דב צור: אני צריך לפנות מוקשים, להביא מומחה ממונטנגרו לנקות טילים מחוף הים שהמדינה ירתה אותם והם יגידו לי?
<דב צור: אומרים: לא אכיפה בררנית?
<דב צור: אומרת דניאלה, ואני לא יודע אם היא צודקת.
<דב צור: אבל אם היא צודקת אז גם המבנה בחוף הים באמצע, גם שני המבנים שרוצים להותיר, לא חוקיים.
<דב צור: כי אם היא אומרת: אין זכויות בחוף הים אז התביעה היתה צריכה לתבוע את כולם, להרוס עד האחרון.
<דב צור: למה הם לא עושים את זה?
<דב צור: זאת אכיפה בררנית.
<דב צור: זאת אומרת, שהם לא פועלים לפי מה שהם רוצים.
<דב צור: הם מבינים שיש גם כללים אחרים, הם מבינים שעירייה פה חתמה על היתר לעצמה וצריכים להתנהג כך.
<דב צור: הם יודעים שהשופט ב-57, 59 טעה.
<דב צור: והם נציגי הצדק, זה אנשים שמונעים כמו הילדים שלי.
<דב צור: יש לי שתי ילדות עורכי דין.
<דב צור: הן מונעות מאותו חוש צדק שאני רואה פה – עד הסוף.
<דב צור: אבל הם שמעו את השופט טועה והם לא תיקנו אותו.
<דב צור: הוא קיבל את ההחלטה שלו על סמך טעות, ואת זה אנחנו מבקשים לתקן.
<דב צור: המדינה היא לא הצד של צד אחד, היא לא הצד של האכיפה.
<דב צור: היא הצד שמייצג את כל הציבור.
<דב צור: ואם השופט טעה והתגלתה הטעות בדיון, הם צריכים לבוא ולהגיד לבית המשפט: טעית, יש גרמושקה שהיא היתר בנייה לכל דבר ועניין.
<רינה מיוחס: רק במקרה באמת שהגרמושקה היא היתר בנייה.
<דב צור: שאלה רטורית - מדוע מצד אותה גישה במקרה כי עברה תוכנית מסוימת במועד מסוים, עירייה כמו תל אביב תיהנה כחוק כי היא אישרה תב"ע שמאפשרת לה בנייה בטווח של ה-0 עד 100 מטר, שיש לה 7 – 8 ק"מ חוף, בשם איזה צדק את יכולה לעשות את זה כמתכננת?
<דב צור: ועיריית ראשון שיש לה 700 מטר, את תמנעי ממני תב"ע כזו?
דוד אמסלם: תודה רבה, אדוני ראש העיר.
<נעה עמירב: נעה עמירב, ייעוץ וחקיקה.
<נעה עמירב: רוב הדיון באמת לא התייחסנו לנושא הזה, אבל בגלל שראש העיר סיים בדבריו בהתייחסות לנושא הגרמושקה אז יש משהו אחד שחשוב לי להבהיר.
<נעה עמירב: הסוגיה של התקפות החוקית של היתר הבנייה היא סוגיה שהוכרעה על-ידי היועצת המשפטית של העירייה.
<נעה עמירב: חוות הדעת הזו מחייבת את העירייה, את גורמי העירייה.
<נעה עמירב: עם כל הצער וחוסר המחלוקת שבדבר שאני מבינה שאתם לא מסכימים עם זה ואני מבינה שאתם רוצים לפרש את זה אחרת, הסמכות החוקית לפרש את הגרמושקה הזאת היא של היועצת המשפטית של העירייה.
<דב צור: היא רק יועצת לנו, היא לא קובעת.
<דב צור: מי שקובעת זה הוועדה – שימי לב בחוק.
<נעה עמירב: לא.
<נעה עמירב: לפי חוק הרשויות המקומיות, העירייה כפופה ליועץ המשפטי, העירייה כפופה לחוות הדעת היועץ המשפטי - - -
<דב צור: העירייה לא כפופה ליועץ המשפטי, בשום פנים ואופן.
<נעה עמירב: העירייה כפופה לחוות דעת היועץ המשפטי.
<נעה עמירב: היא רשאית לקבל חוות דעת - - -, דבר שלא נעשה כאן, וגם זה במקרים חריגים ביותר.
דוד אמסלם: נעה, תודה רבה.
<דוד ביטון: מועצת העיר יכולה לבקש חוות דעת נוספת, את יודעת את זה.
<דוד ביטון: אני רוצה להתייחס מכיוון שעו"ד מיוחס פנתה אליי.
דוד אמסלם: לפני שאני מסכם אתן לחבר הכנסת דוד ביטן לדבר.
דוד אמסלם: אחרי זה אם מישהו ירצה להוסיף במשפט אחד נעשה סבב קצר ואני מסכם.
<דוד ביטון: קודם כל, אני רוצה להתייחס למספר נושאים שהועלו פה.
<דוד ביטון: ראשית, לגבי חוף פלמחים – מדובר בשמורת טבע.
<דוד ביטון: היא לא דומה לחוף עירוני.
<דוד ביטון: אגב, זו הסיבה שאני אישית, למרות שאני לא שייך לפלמחים, והייתי בעיריית ראשון, נלחמתי בעניין ושכנעתי את השר לבטל את ההסכם שהיה למינהל עם היזם שם.
<דוד ביטון: הדברים לא דומים, ולכן לא צריך להשוות.
<דוד ביטון: אני מאוד מתפלא על הוועדה המחוזית שבכלל מתייחסת לעניין הזה בצורה הזו.
<דוד ביטון: לגבי המשרד להגנת הסביבה – ראיתי שמדובר פה בעשר שנים.
<דוד ביטון: הרסתם מעט מאוד מקומות שבהם באמת החריגה ועבירת הבנייה זעקו לשמיים, גם בקרבתה לחוף וגם בגודל שלה.
<דוד ביטון: אין מה להשוות בין שני המקרים.
<דוד ביטון: למה פניתי אלייך?
<דוד ביטון: ברור שהסמכות היא שלך, ועל זה אין ויכוח, ושאת מייצגת את הציבור בפני בית המשפט.
<דוד ביטון: אנחנו לא מדברים על זה.
<דוד ביטון: כל צד צריך לעשות את העבודה שלו, אבל גם אתם.
<דוד ביטון: באיזה מובן?
<דוד ביטון: אני חושב שהפרקליטות ומשרד המשפטים לא יכולים להתעלם מאינטרסים ציבוריים שהם רואים מול העיניים.
<דוד ביטון: פה קיים האינטרס הציבורי של חוף קטן שהוא מושקע והציבור רוצה לבוא לשם.
<דוד ביטון: תבינו, זה לא רק שחייה.
<דוד ביטון: המשרד להגנת הסביבה צריך להבין שנגמר הסיפור שאנשים באים רק לשחות בחוף הים, הם באים גם לדברים אחרים.
<דוד ביטון: יש פה אופק תכנוני, איך את יכולה להתעלם מאופק תכנוני כזה שגם ועדה מחוזית היום מתייחסת לעניין?
<דוד ביטון: ועדה ארצית, אגב, רוצה לתקן את התמ"א, ואי-אפשר להתעלם מזה.