GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דניאל עטר: לכן אני מצטרף להצעתו של חבר הכנסת גילאון לקבל החלטות נחרצות וברורות שמגדירות בצורה שלא ניתנת לפרשנות יתר את המעמד ושאנחנו כאן נעביר מסר לאזרח הפשוט שעדיין יש אנשים נורמליים בירושלים שמגינים על הזכויות שלהם, על זכויות המינימום שלהם.
דוד אמסלם: כאן אין כפיים.
דוד אמסלם: אנחנו לא באצטדיון טדי.
דוד אמסלם: חבר הכנסת יואב בן צור.
יואב בן צור: אין ספק שכולנו בלי יוצא מן הכלל תומכים בזכויות של כל התושבים שנמצאים שם זה עשרות שנים.
יואב בן צור: הבעיות האלה צריכות לבוא על פתרונן והם צריכים לקבל את המגיע להם.
יואב בן צור: כמו שאמר חברי חבר הכנסת אילן גילאון, אין ספק שלפחות המינימום שצריך להיות זאת דירה מול דירה ואין ספק שיש שיפור בדיור בצורה מרכזית ברגע שבבניינים שייבנו שם יהיו דירות חדשות ומודרניות שמתאימות לחיים שווים ולא הצריפונים או הבתים בהם הם גרים עשרות שנים.
יואב בן צור: אבל צריך לעשות הפרדה אחת ולבדוק במדויק.
יואב בן צור: לא לתת לכל מיני טרמפיסטים שנמצאים שם לעלות על הנושא הזה וכאילו לנסות לנצל את המהומה הגדולה שקיימת עם התושבים הוותיקים שצריכים לקבל את הזכויות המלאות שלהם.
יואב בן צור: אגב, גם אני מתנגד לחלוטין למסירת כוח לידי בעלי הממון כדי שהם יטפלו בעניין.
יואב בן צור: יש מספיק רשויות במדינה שיכולות לטפל.
יואב בן צור: המדינה לא צריכה להוציא את הטיפול מידיה אלא היא צריכה לעמוד מול התושבים ולא מישהו אחר.
יואב בן צור: אבל לא לתת בדרך לכל מיני שרלטנים כאלה ואחרים שמנסים לתפוס טרמפ על הנושא הזה ולומר שמגיע להם, בו בזמן שבעצם להם לא מגיע והם גורמים נזק למי שבאמת מגיע לו.
דניאל עטר: כך בדיוק הגדיר חבר הכנסת גילאון.
דוד אמסלם: אני מניח שכולם יגדירו את זה כך.
דוד אמסלם: חבר הכנסת דב חנין.
דוד אמסלם: אתה מהאזור.
דוד אמסלם: חבר מועצת העיר.
דב חנין: לא חבר מועצת העיר.
דב חנין: מועמד לראשות העיר.
דב חנין: אני יכול לדבר עכשיו חצי שעה ולהסביר מה הייתי עושה כראש עיר ואיך זה לא היה קורה.
דב חנין: הדיון הזה הוא דיון חשוב ואני מודה לך על כך שבלוח זמנים קצר כינסת אותו ואני מקווה שמהדיון הזה יצא סיוע לתושבי שכונת הארגזים שנאבקים על צדק מול כוחות שרואים רק כסף וכסף גדול לנגד עיניהם.
דב חנין: לטעמי יש כאן שלוש שאלות.
דב חנין: השאלה הראשונה היא שאלה של אפליה.
דב חנין: תושבי שכונת הארגזים נשלחו למקום הזה סביב הקמת המדינה, ואני מדבר על התושבים הוותיקים, וקצת אחרי כן.
דב חנין: זה היה כמו שמדינת ישראל שלחה הרבה אנשים להרבה מקומות באותה תקופה.
דב חנין: כמו בגבעת עמל, כמו בכפר שלם וכמו בהרבה מקומות אחרים.
דב חנין: גם את ההורים של רעייתי מדינת ישראל שלחה ב-1948.
דוד אמסלם: כשאתה מדבר על רעייתך, תוסיף שליט"א, שתחיה לימים טובים אמן.
דב חנין: תמיד.
דב חנין: המדינה שלחה אותם להתיישב במקום מסוים בגליל, בקיבוץ, והם חיים שם.
דב חנין: אף אחד לא מעלה על דעתו לבוא להורים של רעייתי – אני גם מקווה שזה לא יקרה – ופתאום להגיד להם, חבר'ה, אתם גרים בקיבוץ, בינתיים גילינו שהמקום הזה הוא מקום יפה, אנחנו רוצים בעצם לעשות בו שימוש.
דוד אמסלם: יקר.
דוד אמסלם: לא יפה אלא יקר.
דב חנין: בגלל שהוא יפה הוא גם יקר.
דב חנין: עכשיו תודה לכם, לכו מכאן, תגידו תודה שהסכמנו שתגורו כאן ותמצאו לכם פתרון במקום אחר.
דב חנין: אף אחד לא מעלה את זה לרגע על דעתו.
דב חנין: אני עדיין לא מצליח להבין איך אותה מדינה ששלחה את ההורים של רעייתי להתיישב במקום אחד ולא באה אליהם בטענות אלא להיפך, אומרת להם שיקבלו את האדמה ויאפשרו להם והכול בסדר והכול טוב, אבל היא באה לאנשים הנחמדים האלה משכונת הארגזים ולאנשים הנחמדים מכפר שלם או לאנשים הנחמדים מגבעת עמל, ואומרת להם, סליחה, מי אתם בכלל?
דב חנין: אתם הייתם כאן ברי רשות, הסתיימה הרשות ועכשיו לכו וחפשו.
דב חנין: הדבר הזה הוא פשוט כל כך מוזר, הוא כל כך מקומם והוא כל כך לא ניתן להצדקה בשום רמה של דיון שהוא באמת בלתי נסבל.
דב חנין: אם כן, הנקודה הראשונה היא נקודת האפליה.
דב חנין: אני חושב שכאמירה עקרונית של ועדת הפנים אנחנו צריכים להגיד שאנחנו מתנגדים לאפליה.
דב חנין: אותה מדינה ששלחה אנשים ב-1948, ב-1947, ב-1949, ב-1950 לכל מיני מקומות, תתייחס לכולם באותה צורה.
דב חנין: ממש באותה צורה.
דב חנין: הווה אומר שהאנשים האלה הם בעלי זכויות באדמה שלהם בדיוק כמו כל אחד אחר שהוא בעל זכויות בכל מקום אחר שהמדינה שלחה אותו.
דב חנין: נקודה ראשונה, אפליה.
דב חנין: הנקודה השנייה היא ההפרטה.
דב חנין: לא רק שהמדינה מפלה אלא שאת האדמות שאליהם היא שלחה את האנשים הנכבדים האלה, היא העזה למכור למישהו אחר תוך התייחסות לאנשים שחיים על האדמות האלה כסוג של משהו שקוף בכלל, שלא רואים אותו ולא צריך להתייחס אליו.
דב חנין: בלי לעגן את הזכויות שלהם, בלי לעגן את המנגנון שלהם וכדומה.
דב חנין: שערורייה מספר שתיים.
דב חנין: מכאן, משני הדברים החמורים האלה, אני רוצה להגיע לנקודה האופטימית דווקא והנקודה האופטימית היא שיש כאן פתרון והפתרון הוא אפילו נורא נורא פשוט.
דב חנין: ברמה העקרונית אני אומר שהפתרון אומר שמדינת ישראל תתייחס באופן שווה לכל מי שהיא שלחה לכל מקום בדיוק כמו שהיא מתייחסת לאנשים אחרים אבל ברמה הקונקרטית של שכונת הארגזים, הפתרון הוא גם פתרון מאוד מאוד קל.
דב חנין: כי מה לעשות, התושבים האלה בשכונת הארגזים, מאיזושהי סיבה, הם לא רק אנשים מצוינים אלא הם גם אנשים מאוד טובים ומאוד נוחים.
דב חנין: הם לא באים ואומרים עכשיו זאת האדמה שלנו, אנחנו נבנה בה מה שאנחנו רוצים, אולי ניתן למישהו ואולי לא ניתן למישהו.
דב חנין: הם מסתפקים בהרבה פחות.
דב חנין: הם אומרים, אתם רוצים לבנות?
דב חנין: אגב, האדמה סופר יקרה, תל אביב, אפשר לבנות מגדלים, אפשר לפתור את בעיות הדיור.
דב חנין: הם לא אומרים זה שלנו המגדלים האלה שיקימו עכשיו, אנחנו נבנה ונעשה לעצמנו מה שרוצים.
דב חנין: הם אומרים, רוצים לבנות?
דב חנין: אין בעיה, תבנו אבל תנו לנו פתרונות, דירה תמורת דירה, תנו לנו קורת גג, תנו לנו פיצוי מתאים.
דב חנין: אני אומר לך אדוני היושב ראש שאני נתקל בגישה פרגמטית ופרקטית כזאת, הרי בקיבוץ היו באים לאנשים ואומרים להם עכשיו נפנה אתכם, הם לא היו דורשים פיצוי אלא אומרים שאם רוצים לבנות מגדל במקום הקיבוץ, תנו לנו את המגדל ואנחנו כבר נחלק אותו למי שנרצה.
דב חנין: כאן מדובר באנשים שבאמת מסתפקים במינימום.
דב חנין: אני לא מצליח להבין למה כאשר אנשים מסתפקים במינימום, המדינה לא מוכנה לתת להם את המינימום הזה ועל המינימום עוד מעיזה להתווכח אתם.
דב חנין: לכן הפתרון כאן הוא אפשרי, מעשי וצריך לבצע אותו.
דוד אמסלם: חבר הכנסת יוסי יונה.
דוד אמסלם: כמו שאמרתי, יוסי פנה אלי לפני כמה ימים ודחף את הדיון הזה שאנחנו מקיימים היום.
יוסי יונה: בוקר טוב אדוני היושב ראש.
יוסי יונה: אני רוצה להודות לך על ההיענות המהירה והחד משמעית.
יוסי יונה: באמת אני רוצה להגיד לזכותו של דוד אמסלם שאמר לי, שמע, סדר היום כל כך עמוס ואני לא יודע מאיפה באת לי עכשיו, ובכל זאת הוא עשה מאמצים כבירים כדי בכל זאת להכניס את הנושא הזה לסדר היום עוד לפני הפגרה.
יוסי יונה: על כך אני בוודאי מעריך ומודה לך ומן הסתם מדבר גם בשם התושבים שמאוד מוקירים את המחווה הזאת ואת הרצון הטוב שלך.
יוסי יונה: כפי שנאמר כאן לפני כן על ידי רבים מהמשתתפים, וגם אם לא שמעתי את חלקם, ברור שמדובר כאן בעוול שהוא מאוד מקומם כי בבסיסו היחס הזה הבלתי שוויוני לתושבים או לאזרחים מקבוצות שונות.
יוסי יונה: בני השכונה התיישבו שם, אפשר להגיד אפילו בשליחותה של המדינה.
יוסי יונה: הם התיישבו במקום הזה והנה גם לאחר כל השנים הללו הם נתפסים ככאלה שהם נעדרי כל חזקה משפטית במקום וזה מאוד מקומם.
יוסי יונה: זה מקומם משום שאתם יודעים שברחבי מדינת ישראל הבעיה הזאת – אם היא בעיה – היא בעיה מבנית.
יוסי יונה: כמעט בכל מקום ובכל סוג של התיישבות המעמד הליגלי של המתיישבים פחות או יותר דומה.
יוסי יונה: זאת אומרת, אין את החזקה הזאת בטאבו והמדינה מוצאת לעצמה דרכים יצירתיות מופלאות כדי בכל זאת להבטיח את הזכויות שלהם, וכאן לפתע היא מתנערת.
יוסי יונה: הדבר המקומם ביותר, אדוני היושב ראש, הוא שהנה, באות רשויות המדינה ומעבירות את החזקה או את הזיכיון של המקום הזה יחד עם האנשים, כאילו מדובר כאן בחומרי גלם, ואומרים לזכיין שמייפים את כוחו לפנות אותם ולבנות שם בניינים.
יוסי יונה: כאילו הם חומר גלם.
יוסי יונה: אין להם מעמד משפטי.
יוסי יונה: דרך אגב, בדיון שהיה בנושא קרן קיימת לפני מספר ימים, אני חושב שהיה הסמנכ"ל ששכחתי את שמו והוא אמר שההסדר הזה בו חלקת אדמה מועברת לזכיין כלשהו או ליזם, חלקת אדמה עליה יש תושבים, הוא נתפס כבעייתי ביותר.
יוסי יונה: גם היום מנקודת מטה של קרן קיימת, הם לא יעשו דברים מהסוג הזה.
יוסי יונה: אי אפשר לומר שעד כה נעשו דברים שכאלה ולכן בואו נותיר אותם ומעכשיו והלאה זה לא יהיה שוב אלא צריך לבוא ולומר שהתושבים הללו הם תושבים נפלאים וכשדיברתי בפניכם אמרתי לכם שאתם מלח הארץ, על הנחישות שלכם, על הדבקות במקום, דורות שהתיישבו שם והביאו ילדים לעולם ומשרתים את המדינה בכל דרך אפשרית והנה מתעמרים בהם.
יוסי יונה: דרך אגב, גם עיריית תל אביב שטוענת שהיא לא קשורה לעניין, כאשר הזכיין הולך אליה ואומר לה שיש יותר אנשים מאשר הייתה הכוונה המקורית, נותנים לו חריגות בנייה.
יוסי יונה: שם הוא פתאום יכול להתערב.
יוסי יונה: מתי שעיריית תל אביב רוצה להתערב, היא כן מתערבת ומתי שלא נוח לה להתערב, כאשר מדובר בזכויות התושבים, היא לחלוטין מתעלמת מהם.
יוסי יונה: לכן אנחנו באים לכאן בתביעה ולא בבקשה – כי אנחנו מדברים בשם האנשים שגרים שם ובשם הזכויות שלהם – שהזכויות שלהם יכובדו ושהם יקבלו דיור נאות, דיור סביר.
יוסי יונה: שיהיה ברמתו, באותה רמה של הבניינים שייבנו שם ושהתושבים החדשים ייכנסו לשם.
יוסי יונה: זאת הדרישה המינימלית.
יוסי יונה: לא יכול להיות מצב אחר.
יוסי יונה: דרך אגב, אתם זוכרים שכאשר רבין הגיע לשם בעבר ואמר:
יוסי יונה: אני לא מאמין שיש דבר כזה בישראל, זה נראה יותר ג'בליה מאשר שכונה בישראל.
יוסי יונה: עד היום הדבר נותר כך בגלל החמדנות של זכיין כזה או אחר שלא רוצה להעניק לתושבים המופלאים האלה את הזכויות הבסיסיות שלהם לדיור הוגן ושווה בערכו לדיור שייבנה שם ולא פחות.
דוד אמסלם: הייתי רוצה לשמוע שני נציגים של התושבים.
דוד אמסלם: אדוני, אתה גר בשכונה?
<ציון סאני: כן.
דוד אמסלם: ספר לנו מה קורה.
<ציון סאני: יש לי תעודת זהות שמראה שמשנת 1957 אני שם.
דוד אמסלם: לא צריך להראות.
דוד אמסלם: אנחנו לא בית משפט.
דוד אמסלם: ספר לנו את הסיפור.
דוד אמסלם: אני מאמין לכל מילה שאתה אומר.
דוד אמסלם: תן לנו את הסיפור האישי שלך כדי שנלמד פחות או יותר מה קורה או מה קרה בשכונה.
דוד אמסלם: תגיד מתי באת, מתי נכנסת לשכונה וכולי.
דוד אמסלם: אני אשאל אותך שאלות.
דוד אמסלם: מאיפה עלית?
<ציון סאני: אני עליתי מפרס בשנת 1949.
<ציון סאני: ב-7 לדצמבר 1949.
דוד אמסלם: לאן שלחו אתכם מהאנייה?
<ציון סאני: הלכתי לבן שמן, אז הייתי ילד קטן.
<ציון סאני: ההורים שלי הגיעו אחרי שנתיים ושלחו אותם לאור יהודה למקום שנקרא סקייה ב'.
<ציון סאני: זאת הייתה שכונת בולגרים.
<ציון סאני: קנינו בית עם חוזה ויש לי חוזה.
דוד אמסלם: מתי הגעת לשכונת הארגזים?
<ציון סאני: בשנת 1957.
דוד אמסלם: הגעת לשם עם ההורים או לבד?
<ציון סאני: עם ההורים.
דוד אמסלם: אז רכשתם את הבית.
דוד אמסלם: אתה זוכר מה היה שם?
דוד אמסלם: עמידר הביא אתכם לשם?
<ציון סאני: קנינו את הבית מבן אדם פרטי.
<ציון סאני: לא פלשנו.
דוד אמסלם: אתה התחתנת, הקמת משפחה וכולי וחיית בבית בשלום ואף אחד לא הטריד אותך.
דוד אמסלם: מתי התחילו להטריד אותך ומי?
<ציון סאני: רציתי להגיד שאני שירתי את המדינה וגם הבנים שלי.
<ציון סאני: אני שירתי בגולני והייתי בכל המלחמות.
דוד אמסלם: כל הכבוד, אבל בוא נעזוב את הצבא.
<ציון סאני: חכשורי בא אלי.
דוד אמסלם: תהיה צמוד לשאלות שלי.
דוד אמסלם: אתה חיית בשלום במשך שנים לא קרה כלום.
דוד אמסלם: אתה קם בבוקר, הולך לעבודה, מגיע הביתה, מנשק את הילדים, אוכל ארוחת ערב, מתפלל מעריב והולך לישון.
דוד אמסלם: מתי מישהו פנה אליך לראשונה לגבי הבית ואמר לך משהו?
<ציון סאני: כשהוא זכה במכרז, הוא בא.
דוד אמסלם: אתה בעצם יושב בבית ורואה טלוויזיה, יום אחד מישהו דופק בדלת ואומר לך, שלום אדוני, אתה צריך לעזוב את הבית?
<ציון סאני: לא.
<ציון סאני: הוא עשה לנו משפט.
דוד אמסלם: הוא עשה לכם משפט?
דוד אמסלם: אפילו לא אמר לכם כלום?
<ציון סאני: ב-2005.
<ציון סאני: היה לנו משפט.
<ציון סאני: באו וצילמו את השטח, את החדרים עם מידות.
דוד אמסלם: הזמינו אותך למשפט?
<ציון סאני: בית המשפט אמר מה אתם רוצים.
דוד אמסלם: אתה באת למשפט?
דוד אמסלם: זאת אומרת, אני מבין שיום אחד בבוקר קיבלת בדואר פנייה שבית המשפט מזמין אותך.
דוד אמסלם: אתה אפילו לא מבין על מה.
<רינה מיוחס: הוא לא אמר שהוא לא מבין על מה.
דוד אמסלם: ברשותך, אנחנו לא בית משפט.
<רינה מיוחס: זה מתנהל קצת כמו בית משפט.
דוד אמסלם: אם זה מפריע לך, את יכולה לצאת.
<רינה מיוחס: לא, אני לא רשאית לצאת.
דוד אמסלם: גברת, אני מבקש.
דוד אמסלם: אם זה מפריע לך, את רשאית לצאת.
דוד אמסלם: אני שואל את השאלות.
דוד אמסלם: אחרי כן תגיבי.
דוד אמסלם: ניתן לך את זכות הדיבור להגיב מה שאת רוצה.
דוד אמסלם: אני מבין שאתה קיבלת בדואר מכתב.
דוד אמסלם: שמישהו פנה לבית משפט בעניין הזה של הקרקע.
דוד אמסלם: אתה נאלצת לקחת עורך דין ובאת לבית המשפט להגן על עצמך.
<ציון סאני: עורך הדין הוציא לשטח כדי לראות של מי שייך השטח.
<ציון סאני: השטח היה של ערבי בשם קאסם.
<ציון סאני: אחר כך עשה משפט, הבאנו קבלות מחברת חשמל, מהביוב, מהמים.
<ציון סאני: זה לקח הרבה זמן.
<ציון סאני: המשפט נמשך הרבה זמן ואת כל החסכונות שלי אני שילמתי לעורך הדין.
<ציון סאני: עד היום אני משלם.
<ציון סאני: שילמתי ארבעים אלף ביד של הבן שלי ואמרתי שאם אני אמות, זה בשביל הקבורה.
דוד אמסלם: מה החליט בית המשפט?
<ציון סאני: בית המשפט קבע את המידות של החדרים, תשעה וחצי חדרים, שני הבנים שלי גרו אתי, ושטח אדמה של דונם, שייתנו לי לפי חדרים.
<ציון סאני: לפי הכסף שהייתי מקבל אז, הייתי יכול לקנות בשקט שלושה בתים.
דוד אמסלם: אתה היית מרוצה מפסק הדין?
<ציון סאני: מרוצה מאוד ואני רציתי לגמור.
דוד אמסלם: אז מה קרה מאז?
<ציון סאני: רק יצאנו מבית המשפט, הוא אומר: כשאני צריך אתכם, אני בא אליכם.
<ציון סאני: כנראה הוא ידע ששם סעיף אחד לא היה כתוב, שזה צמוד לבנייה.
<ציון סאני: על זה הוא סמך ואני אזרח פשוט ומאיפה אני יודע את זה?
<ציון סאני: אם הייתי יודע, הייתי מבקש מהשופט.
<ציון סאני: היום הוא אומר אותו הדבר.
<ציון סאני: הוא מבקש להכניס את הכסף להוצאה לפועל, ביקש כבר לפני שבועיים.
<קריאה: יש כבר צו פינוי.
<ציון סאני: הוא מבקש שיכניסו את הכסף לפי הצמדה.
דוד אמסלם: הוציאו לך צו פינוי?
<קריאה: אני יודע מה קרה שם.
דוד אמסלם: היה חשוב לי לשמוע אותו.
<קריאה: אדוני היושב הראש, נמצא כאן נציג התושבים.
דוד אמסלם: תאמינו לי שאני לא אדלג על אף אחד.
דוד אמסלם: היה חשוב לי לשמוע את הבן אדם הזה כי זיהיתי שהוא בעצם אוטנטי למקום והוא איש מבוגר כך שהוא יוכל לספר לנו מה היה מתחילת הדרך.
<ציון סאני: אני עם ניתוח לב.
דוד אמסלם: אנחנו מאחלים לך בריאות.
<ציון סאני: ב-2005 הוא עשה לי משפט וב-2006 קיבלתי דום לב ואושפזתי באיכילוב.
דוד אמסלם: אנחנו מאחלים לך בריאות ואריכות ימים.
<ציון סאני: יש לי קוצב לב.
דוד אמסלם: באמת בריאות ואריכות ימים.
<אביחי נעימי: אני בנם של שמואל ורינה נעימי.
דוד אמסלם: אני אתן לך לדבר ואחר כך ידבר עובדיה שהוא נציג התושבים ומכיר את כל הסיפורים.
דוד אמסלם: לאחר מכן נעבור לאנשים שיכולים להשיב.
<אביחי נעימי: אני אנסה לקצר כמה שאפשר כי באמת נתתם כאן הקדמה יפה.
<אביחי נעימי: אני יוצא חיל האוויר מטייסת קרב, טכנאי מוטס, שירתי במקביל לבן של חולדאי.
<אביחי נעימי: האחיות שלי כולן בעלות תארים שניים.
<אביחי נעימי: אין אף אחד עם עבר פלילי.
דוד אמסלם: אתה תושב השכונה.
<אביחי נעימי: יליד השכונה.
<אביחי נעימי: ההורים והמשפחה, האחים, הגיעו לשכונה בשנת 1957.
<אביחי נעימי: בשנת 2005, כמו שנאמר, התקיים משפט של חכשורי עם המשפחה.
דוד אמסלם: ברשותך, אני רציתי להבין כשההורים הגיעו לשכונה, מי שיכן אותם שם.
דוד אמסלם: מהאנייה הם הגיעו לשכונה?
דוד אמסלם: אני הבנתי מציון שהוא רכש את הבית.
דוד אמסלם: הם היו עולים חדשים?
דוד אמסלם: סתם מעניין אותי מה הרכב האוכלוסייה שהיה בשכונה באותה נקודת זמן.
<אביחי נעימי: מדובר על תשע שנים אחרי קום המדינה.
דוד אמסלם: מהיכן הגעתם?
<אביחי נעימי: מפרס.
דוד אמסלם: ישר מהאנייה?
<קריאה: היינו בזיכרון יעקב, באור יהודה במעברות ואחר כך עברנו לשכונת הארגזים.
דוד אמסלם: המדינה העבירה אתכם?
דוד אמסלם: למה הגעתם לשם?
דוד אמסלם: ראית מודעה בעיתון וחיפשת בית באזור?
<קריאה: עברנו לשם.
<אביחי נעימי: בשנת 2005 חכשורי תבע את המשפחות בבית המשפט.
<אביחי נעימי: התקיים משפט ופסק הדין, סכום פיצוי למשפחות.
<אביחי נעימי: אמרנו דיינו, מספיק לנו ועם זה אנחנו נתקדם.
<אביחי נעימי: אנחנו נקנה דיור חלופי.
<אביחי נעימי: שלחנו מכתבים לחכשורי שישלם ואנחנו נתפנה.
<אביחי נעימי: הוא חזר אלינו ואמר: כשאני אצטרך אתכם, אני אפנה אליכם.
<אביחי נעימי: חלפו עשר שנים והוא לא בא לשלם עד היום.
<אביחי נעימי: יותר מזה, הוא שלח לנו מכתב ב-2010: אתם חייבים לעזוב את השטח בתוך 120 ימים למרות שהוא עוד לא הפקיד את הכסף.
<אביחי נעימי: ההורים שלי התחילו לקחת כדורים פסיכיאטריים, אימא שלי כבר על כיסא גלגלים, אבא שלי עם מחלות רבות.
<אביחי נעימי: אני צעיר ואני מתבייש להגיד אבל אני לוקח כדורים פסיכיאטריים בגלל החרדות שאני עובר כי המנופים שם הם כמו חרבות על הבית שלי.
<אביחי נעימי: הוא פנה להוצאה לפועל והוצאה לפועל באה בגישה קרה ומנוכרת ואומרת שפסק הדין תקף ל-25 שנים ואם אני יכולה לאכוף, אני אוכפת.
<אביחי נעימי: היום, בימים הקרובים, יופקדו הכספים והמשפחות האלה ימצאו את עצמן ברחוב עם סכום זעום שלא מאפשר פיצוי לדיור חלופי.
<אביחי נעימי: יש לנו ילדים בבתים האלה, נשים בהריון ותינוקות.
<אביחי נעימי: בעקבות היחס של חכשורי גם הדוד שלי עבר, אחרי המשפט, דום לב ועבר ניתוח לב פתוח וחי עם קוצב לב.
<אביחי נעימי: אשתו הגיעה פעמיים לבית החולים בגלל ניסיון התאבדות בגלל המצבים האלה.
<אביחי נעימי: צריך להבין, כשיש לך קבלן על הראש שאומר לך שכל יום הוא יכול לפנות אותך ובינתיים ערך הכסף יורד, אתה בבעיה.
<אביחי נעימי: מה מחכים?
<אביחי נעימי: שהאנשים האלה חלילה ימותו?
<אביחי נעימי: זה היה לפני עשר שנים.
<אביחי נעימי: למה מחכים?
<אביחי נעימי: אנשים נפטרו.
<אביחי נעימי: המצב הפרטי שלי, יש עוד כמה כאלה בשכונה עם פסקי דין מלפני עשור שלא כובדו עד היום והקבלן יכול מתי שהוא רוצה לפנות עם סכום פיצוי שנקבע בשנות ה-90.
דוד אמסלם: עורך דין עובדיה גולסטני.
<אביחי נעימי: משפט אחרון.
<אביחי נעימי: לאחרונה יצא כחלון בהודעה דרמטית שלעולם לא יהיה עוד עניין של מכירת השטח עם התושבים.
<אביחי נעימי: אני מבקש שכל עוד הנר דולק, אפשר לתקן.
<אביחי נעימי: כל עוד לא הרסו את הבתים, אפשר לעצור ולעשות עצירת הליכים של כל התהליכים המשפטיים עד שייעשה בדק בית.
<אביחי נעימי: האנשים האלה עוד חודש-חודשיים ברחוב.
<עובדיה גולסטני: אני בן השכונה לשעבר.
<עובדיה גולסטני: כרגע אני מייצג חלק מהתושבים ואני בין המארגנים של ועד התושבים.
<עובדיה גולסטני: לפני שאני מתחיל את הסיפור, אני חייב לציין.
<עובדיה גולסטני: יש לי קצת כעס כשאני רואה שוועדת הפנים זימנה את נציגי הרשויות ואני רואה מי הגיע לכאן.
<עובדיה גולסטני: לא הגיעו לכאן אנשים בעלי סמכות וזה מהווה זלזול.
<עובדיה גולסטני: זה שמזלזלים בתושבים, אני מבין, אבל מקומם אותי שגם מזלזלים בוועדה.
<עובדיה גולסטני: בכל הכבוד למשל לעיריית תל אביב, היא שלחה לכאן את נציגי התכנון אבל עם כל הכבוד, הם לא האנשים בעלי הסמכות לקבל החלטות דרמטיות לגבי שכונת הארגזים.
<עובדיה גולסטני: אני רואה את היועצים המשפטיים וזאת לא הסמכות שלהם.
<עובדיה גולסטני: שכונת הארגזים היא למעשה פרבר של כפר שלם.
<עובדיה גולסטני: ההורים שלי למשל הביאו אותם מהמעברות והם הגיעו לקריית מלאכי ורצו לשבור שבר, הגיעו לתל אביב.
<עובדיה גולסטני: באו וקנו בתים.
<עובדיה גולסטני: הם הלכו לעורך דין, נוטריון, ולא חשוב שזאת פיקציה שהיום אני מבין.
<עובדיה גולסטני: קנו בתים והתגוררו בשכונת הארגזים.
<עובדיה גולסטני: הרשויות ידעו, עודדו אותם כל השנים.
<עובדיה גולסטני: אני גדלתי שם.
<עובדיה גולסטני: כל החיים הייתי שם.
דוד אמסלם: ברשותך, שאלת הבהרה.
דוד אמסלם: כל מי שגר בזמנו – אני מדבר על שנות ה-50 – אלה אנשים שרכשו את הדירות או שגם המדינה שיכנה חלק מהם שם?
<עובדיה גולסטני: לא היה שם דיור ציבורי.
<קריאה: די בכך שהם שילמו ארנונה במשך כל התקופה.
<עובדיה גולסטני: אלה היו אדמות נפקדים.
<עובדיה גולסטני: היו שם ערבים שברחו.
<עובדיה גולסטני: חלק היו בתים, חלק היו בשכונת הארגזים.
<עובדיה גולסטני: היו הרבה פרדסים ואנשים באו והתגוררו.
<עובדיה גולסטני: קנו.
<עובדיה גולסטני: הרוב קנו את מה שהיה שם.
<עובדיה גולסטני: המדינה בדיעבד עודדה אותנו, את ההורים שלי ואני זוכר שאימא שלי הייתה הולכת ללשכה סוציאלית.
<עובדיה גולסטני: יש את משפחת זיתוני למשל ואני יודע שבכור שטרית שהיה שר המשטרה שלח את הג"א שיעזרו להם לבנות את הבתים שלהם.
<עובדיה גולסטני: היה כאן איזה סיוע בעצימת עיניים, נקרא לזה כך.
<עובדיה גולסטני: לימים השכונה הזאת גדלה והתרחבה כי זה תל אביב, אנשים באו לשבור שבר בעיר הגדולה כי לא הייתה פרנסה בעיירות הפיתוח.
<עובדיה גולסטני: כמו ההורים שלי, הם באו לתל אביב.
<עובדיה גולסטני: לא היה מה לאכול ואני זוכר כילד שהיינו כל יום באים אנשים.
<עובדיה גולסטני: המדינה באיזשהו שלב החליטה שהיא רוצה לפתור את הבעיה.
<עובדיה גולסטני: אני מקצר.
<עובדיה גולסטני: עשו מכרז בשנת 1996, התושבים התנגדו.
<עובדיה גולסטני: חלק מהתושבים אמר שרוצים לעשות בינוי עצמי.
<עובדיה גולסטני: בא בג"ץ ואמר לא, המדינה תיקח את זה, יהיו קבלנים שיזכו במכרז הזה וכתב בג"ץ שהמדינה תהיה אחראית, תנהל ותפקח.
<עובדיה גולסטני: אלא מה, ברגע שהיה מכרז, המדינה מתנערת מהאחריות באופן מוחלט.
<עובדיה גולסטני: אין מדינה.
<עובדיה גולסטני: לקחו קבלנים והם בעלי הבתים של השכונה.
<עובדיה גולסטני: יש שני קבלנים, האחד הוא חכשורי – ודרך אגב, גם הוא לא בא וגם הוא מזלזל בוועדה.
<עובדיה גולסטני: הם שולחים נציגים ואף אחד לא רוצה לבוא לכאן.
<עובדיה גולסטני: הם באים ואומרים, אנחנו בעלי הבתים, רשות מקרקעי ישראל - ואני הייתי עובד שלה בעבר ואני מכיר את המערכת, הייתי יועץ משפטי במינהל - אומרת שאותה לא מעניין ולא רק שלא מעניין אותה אלא שהמדינה נותנת ייפוי כוח לקבלן, לעורכי הדין של הקבלן שייצגו את המדינה.
<עובדיה גולסטני: דרך אגב, זה ניגוד אינטרסים ולא אני אומר את זה אלא בתי המשפט בפסקי דין אומרים שאסור לעשות דבר כזה.
<עובדיה גולסטני: המדינה היא הרי הרגולטור, אתם תהיו אחראים על היזם.
<עובדיה גולסטני: אין מדינה, אין עירייה, אין אף אחד.
<עובדיה גולסטני: עומד הקבלן והוא רוצה – הוא ייתן, הוא לא רוצה – הוא לא ייתן.
<עובדיה גולסטני: באינטרסים שלו, בקפריזות שלו בדרך כלל והתושבים חסרי אונים.
<עובדיה גולסטני: לבוא ולומר לכו לבתי משפט, הקשקוש הזה, מה בית המשפט יכול לעשות?
<עובדיה גולסטני: בית המשפט בודק אם יש זכויות או אין זכויות ואם אין זכויות, לכו הביתה.
<עובדיה גולסטני: זאת לא בעיה משפטית אלא זאת בעיה אנושית, בעיה שיש כאן שכונה שלמה כי אחרת לשם מה מכרז?
<עובדיה גולסטני: הלא אין להם זכויות רשומות בשום מקום, ואני מודה בזה, אבל צריך לבוא ולפתור את הבעיה.
<עובדיה גולסטני: מכרז ניתן עד 2006, הוא זכה במיליון ו-250 אלף שקלים, 1,200 יחידות דיור בתל אביב.
<קריאה: עד 1996.
<עובדיה גולסטני: הוא זכה ב-1999 וזה היה צריך להסתיים ב-2006.
<עובדיה גולסטני: התושבים לא קשורים, לא מדברים אתנו, לא רוצים להיפגש אתנו, ראש העיר במשך עשרים שנים לא רוצה להיפגש עם התושבים.
<עובדיה גולסטני: לא רוצה.
<עובדיה גולסטני: הוא אומר שהוא לא רוצה לדבר עם הפושעים האלה.
<עובדיה גולסטני: ואז מה קורה?
<עובדיה גולסטני: האריכו לא פעם, עד 2007, עד 2009, עד 2011, עד 2014 ועכשיו עוד פעם מאריכים לו.
<עובדיה גולסטני: חלק מהתושבים הלכו לעולמם.
<עובדיה גולסטני: למעלה מעשרה אחוזים מהאנשים שנמצאים הלכו לעולמם והם לא יראו את הבתים.
<עובדיה גולסטני: נמצאים כאן אנשים שההורים שלהם נפטרו.
<עובדיה גולסטני: הקבלן לא מסתפק ב-1,200 יחידות דיור אלא הוא רוצה עוד תוספת של אלפיים יחידות דיור.
<עובדיה גולסטני: הוא אומר שהתווספו עוד אנשים והוא רוצה אבל את התוספת הוא רוצה לעצמו.
<עובדיה גולסטני: תבינו, אלפיים יחידות דיור בתל אביב, חשבון פשוט, מדובר ברווח של שלושה מיליארד שקלים.
<עובדיה גולסטני: זה לא פרויקט קטן אלא זה פרויקט ענק.
<עובדיה גולסטני: עוד נקודה חשובה.
<עובדיה גולסטני: המכרז הזה, ואני יכול להראות אם זה מעניין אתכם, יש פה תצ"א.
דוד אמסלם: אין צורך להראות.
<עובדיה גולסטני: יש תב"ע.
<עובדיה גולסטני: למכרז צורף תב"ע שהחליט מה הם גבולות השכונה.
<עובדיה גולסטני: אלה לא הגבולות האמיתיים של השכונה כי במשך השנים נעשו סקרים והשכונה היא יותר גדולה.
<עובדיה גולסטני: חתכו את השכונה כמו סכין, חלק מחוץ לתב"ע ואין כלום, לכו לעירייה, תגישו תביעות, אין אחוזי בנייה.
<עובדיה גולסטני: מי שבתחום התב"ע, לפחות יש לו סיכוי אבל מי שבחוץ, אין לו.
<עובדיה גולסטני: יש גם גבולות לא ברורים ואיפה עובר הגבול?
<עובדיה גולסטני: יש על זה עכשיו כל הזמן משפטים.
דוד אמסלם: אתה אומר שלקחו את השכונה, אני מבין את המבנים אבל מה שמענין אותי בדיון אלה האנשים.
<עובדיה גולסטני: חתכו אותם לחתיכות.
דוד אמסלם: העבירו קו באמצע השכונה ואמרו זה תב"ע כזאת וזאת אחרת?
<עובדיה גולסטני: פשוט עשו מי יש לו סיכוי ומי אין לו סיכוי.
<עובדיה גולסטני: מי שאין לו סיכוי, באה עיריית תל אביב ואומרת אתם פולשים, אין אחוזי בנייה ואני לא יכולה לתת לכם.
<עובדיה גולסטני: תבינו, יש טרגדיות.
<עובדיה גולסטני: האימא שהייתה לפני הילדים - יוסי ראה את זה, סביחה – היא מחוץ לתב"ע והילדים בתוך התב"ע.
<עובדיה גולסטני: אתה שואל מי המטורף הזה שעשה את זה.
<עובדיה גולסטני: אני רוצה שיבוא מישהו ניטרלי.
<עובדיה גולסטני: חייב להיות גורם ניטרלי שיבוא ויבדוק.
<עובדיה גולסטני: אני מבקש שיעצרו את התהליכים, שיעצרו את כל ההליכים המשפטיים ויבוא גורם ניטרלי ויבדוק מה קורה כאן.
<עובדיה גולסטני: הייתי מציע עוד הצעה.
<עובדיה גולסטני: הייתי מבקש שתעשו סיור בשכונה ותבואו לראות במו עיניכם את הסיפור הזה.
<עובדיה גולסטני: כל מי שבא ורואה את הסיפור, אומר שלא יכול להיות שקיים דבר כזה.
<עובדיה גולסטני: זה נורא יפה כאן לדבר והאנשים מהשכונה כאן הם קצת בהלם ולא כל כך מבינים מה קורה אבל אני אומר לכם שברגע שתבואו לשכונה וועדת הפנים תעשה סיור ותראה במו עיניה, אין לי ספק שהסיפור הזה ייראה אחרת.
דוד אמסלם: עוד שאלה, ברשותך, אבל לא צריך לנאום.
דוד אמסלם: בכמה תושבים מדובר?
<עובדיה גולסטני: יש הערכות שונות.
<עובדיה גולסטני: זה לא לגמרי ברור.
דוד אמסלם: בין מה למה?
<עובדיה גולסטני: בין 200 ל-300.
<עובדיה גולסטני: יושבים כאן נציגי העירייה שאני חושב שהם אמורים לומר.
דוד אמסלם: נשאל גם אותם, אבל תגיד אתה.
<עובדיה גולסטני: להערכתי בין 200 ל-300 תושבים.
דוד אמסלם: דוקטור מירב אליוש לברון, פעילה חברתית.
<מירב אלוש לברון: תודה רבה.
<מירב אלוש לברון: תודה על הדיון המאוד חשוב הזה.
<מירב אלוש לברון: אני מלווה את המאבק של התושבים כפעילה חברתית ואני רוצה לומר כמה מלים ספורות.
<מירב אלוש לברון: כשציון דיבר ואחרים דיברו, אתה ביקשת להיכנס לגופם של דברים.
<מירב אלוש לברון: אני רוצה לומר מילה אחת על למה יש כאן את התחושה המאוד מאוד גדולה, גם של אביחי וגם של התושבים האחרים שנמצאים כאן, שכאשר הם מתחילים לדבר, לספר את ההיסטוריה שלהם ולדבר על הזיקה שלהם למקום, וזה נובע בראש ובראשונה מדה לגיטימציה וצריך לומר את הדבר הזה אדוני היושב ראש.
<מירב אלוש לברון: זה נובע מדה לגיטימציה שנעשית לתושבים האלה כבר הרבה מאוד שנים, ששמה אותם במקום שהוא כאילו חסר מעמד אזרחי וכאזרחים שמוגדרים כפולשים.
<מירב אלוש לברון: עובדיה הזכיר את זה ואמר שגם ראש העיר מתייחס אליהם כאל פולשים.
<מירב אלוש לברון: גם המינהל מתייחס אליהם כאל פולשים והמינהל הוא המדינה.
<מירב אלוש לברון: לכן החוויה והתחושה של האנשים האלה כל הזמן להוכיח שיש להם זכויות ויש להם תרומה.
<מירב אלוש לברון: זאת חוויה שאני חושבת שצריך לתת לה ביטוי.