GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נצ"מ שמעון נחמני: וברשותך, אדוני היושב-ראש, אני יכול להציג לך נתונים, ונכון שזה לא נראה לעין או לא מורגש בעשייה הסמויה והגלויה, עם תוצאות חיוביות שבמעגל הזמן זה מאוד משפיע על תחושת הביטחון, ואני מאמין שזה יחזור.
אורי מקלב: כמה כתבי אישום הוגשו בשנתיים האחרונות כתוצאה מזריקת אבנים?
<נצ"מ שמעון נחמני: בנתון מדויק אני לא יכול להגיד לך על השנתיים, אני יכול להגיד לך על השנה האחרונה שאנחנו בערך עם 26 תיקים שהגשנו, וזה לא קל לאסוף ראיות בתיק של זריקת אבנים.
<נצ"מ שמעון נחמני: זו משימה מאוד קשה, זו משימה שיש בה אלמנטים של תצפיות, אלמנטים של קשר לעבירה באופן ישיר וראייתי ומפליל.
אורי מקלב: מה רף הענישה?
אורי מקלב: אולי יש לכם גם תובנות אלינו, שאנחנו צריכים להגדיל את המידה כדי שיהווה גורם הרתעה.
אורי מקלב: מכל מה שאמרת יש שני חלקים.
אורי מקלב: בעצם היישום בשטח והמניעה והענישה, ויש גם גורם הרתעה, שאלה אם הוא קיים בשטח.
אורי מקלב: פעילות יש, אולי גם פעילות חברתית לילדים ולנוער, אבל גורם ההרתעה – וזה אמר גם היושב-ראש וגם דיבר על זה בועז – הוא נראה פקטור מרכזי מאוד בכל העניין.
אורי מקלב: קשה אחרי כל נער שזורק אבנים בסופו של דבר להתמודד עם האחד, אבל גורם ההרתעה הוא הרבה יותר קולקטיבי, הרבה יותר גדול והרבה יותר רחב, ובסופו של דבר גם נותן את הנתונים.
אורי מקלב: ולכן, יכול להיות שאתה יכול גם לבוא אלינו – תשמעו, נושא הענישה, פסקי הדין מראים על ענישה מאוד מזערית שלא מהווה שום דבר, ואתם חובתכם כנבחרים לטפל בעניין הזה.
אורי מקלב: זו גם משימה שאנחנו רוצים לשמוע, אנחנו צריכים לקבל את זה מגורמי המקצוע, ולא שמענו את זה.
דוד אמסלם: זה פעם אחת, ברשותך, שמעון.
<נצ"מ שמעון נחמני: אוקיי.
דוד אמסלם: אני הייתי רוצה להרחיב את השאלה של חבר הכנסת מקלב, אני חוזר על זה.
דוד אמסלם: אל"ף, אנחנו מאוד מעריכים את עבודת המשטרה, שלא נתבלבל, מעריכים ומוקירים.
דוד אמסלם: אני שאלתי שאלה אחרת שאותי היא מרתקת.
דוד אמסלם: אם הנתונים הם נכונים, שפעם בשבוע זורקים אבנים על הרכבת - - -
<בועז גולן: כל שבוע, לפחות פעם בשבוע.
דוד אמסלם: כן, לפחות פעם בשבוע.
דוד אמסלם: האם זה יעד שמשטרת ישראל חושבת שהוא נורמטיבי, וחיים אתו?
דוד אמסלם: סתם דוגמה, נניח שהיו זורקים על הרכב של השר לביטחון פנים כל חודש אבן, אני מניח שלא הייתם סובלים את זה, הייתם מגייסים את האמצעים ומפסיקים עם זה.
דוד אמסלם: השאלה היא אם הרכבת שנוסעת – והיא הנותנת, מה שאמרת, שהיא מסיעה, יש בה כ-120,000 עד 140,000 נסיעות; זה לא נוסעים, זה נסיעות, אז בוודאי ובוודאי, יש פה איזו חשיבות אסטרטגית, זה לא שני אנשים – האם אתם חיים עם מצב שזורקים לפחות פעם בשבוע אבנים על הרכבת, ואתם אומרים זה הסטנדרט, אנחנו חיים אתו, אין מה לעשות.
<נצ"מ שמעון נחמני: אני אשיב גם לחבר הכנסת מקלב.
<נצ"מ שמעון נחמני: תוך כדי השיחה גם קיבלתי את הנתון המדויק לשאלתך על כתבי האישום, אז כתבי האישום בשנה שנפתחו זה 120 ולא 26, זו טעות שאני מתקן אותה פה.
אורי מקלב: על הציר הזה?
<נצ"מ שמעון נחמני: כן, על הציר הזה בתחנת שפט.
אורי מקלב: זה ראשי מאוד.
<נצ"מ שמעון נחמני: זה מאוד מתחבר גם לכמות העצורים, לפעילות, יש לזה משקל רב במעגל החוזר, לתוך העבירה החוזרת של זריקת האבנים.
<בועז גולן: 120 על הרכבת?
<בועז גולן: זריקות אבנים על הרכבת?
אורי מקלב: כן, ככה הוא אומר.
<בועז גולן: זה לא נתון שלו, שהוא אמר שיש סך הכול 80.
<קריאה: עצורים.
<קריאה: 120 עצורים זה 120 זורקי אבנים, לפחות פעם אחת.
<נצ"מ שמעון נחמני: תעשו הפרדה.
<נצ"מ שמעון נחמני: יש זריקת אבנים על הצירים ויש זריקת אבנים שהוא מדווח – מה שהוא דיווח זה 46 אבל יש זריקות אבנים שהוא לא מדווח עליהן, והן קורות על הציר וחלקן סמוך לציר.
אורי מקלב: היו זריקות אבנים, אבל לא פגעו ברכבת.
דוד אמסלם: כן, גם יכול להיות שלא על הרכבת.
<קריאה: זה אותו פיגוע.
<קריאה: בדיוק אותו פיגוע.
<נצ"מ שמעון נחמני: לכן התפיסה היא שהתייחסות לעבירה של זריקת אבנים - - -
דוד אמסלם: זה בכל מזרח ירושלים או רק בתחנת שפט?
<נצ"מ שמעון נחמני: זה רק בתחנת שפט.
<נצ"מ שמעון נחמני: אני יכול לומר שהגברת הפעילות הביאה לתוצאות יותר מאשר בשאר המקומות, תוצאות יותר חיוביות, ולכן אם תרצה אדוני היושב-ראש, אנחנו נעביר לך את הנתון בהמשך בצורה מדויקת, אין עם זה שום בעיה.
<נצ"מ שמעון נחמני: השאלה על הצעות לחקיקה.
אורי מקלב: גם לגבי סף הענישה, אם יש לך נתון זה מאוד חשוב לנו, מה רמת הענישה שנותנים בכתבי האישום.
אורי מקלב: יש לזה חשיבות מאוד גדולה לנו כמחוקקים.
<נצ"מ שמעון נחמני: אני אענה.
<נצ"מ שמעון נחמני: לעניין החקיקה, אנחנו יכולים לומר שאילו הייתה חקיקה מענישה, כואבת, כמו שניתנו פה דוגמאות, אותו מבצע לא היה חוזר לזה.
<נצ"מ שמעון נחמני: אני יכול לומר שכל מי שנעצר באירועי אבו חדיר לפני כשנה, כבר שוחרר, ככה שלתת לכם רק בממדי הזמן לגבי אותו מבצע, הוא כבר בחוץ.
<נצ"מ שמעון נחמני: לכן, אני רוצה לומר שהצעות לחקיקה צריך לעשות בצורה סדורה, מסודרת.
רוברט אילטוב: החקיקה היא הבעייתית או החלטות בית-המשפט, זו השאלה.
רוברט אילטוב: מה הענישה המרבית במקרה של זריקת אבן?
רוברט אילטוב: יכול להיות שהחוק מתיר לתת עד שלוש שנות מאסר, והשופט משחרר או נותן שלושה חודשים, אז החקיקה היא פחות רלוונטית.
<נצ"מ שמעון נחמני: לעניין הצעות לחקיקה או הצעות בכלל, אם אתם רוצים את עמדתה של משטרת ישראל אנחנו נעביר.
<נצ"מ שמעון נחמני: אני בפן המבצעי יכול לתת את התשובות פה.
<נצ"מ שמעון נחמני: לכן, גם הצעות, אני רוצה להיזהר ולא להעביר ביקורת על בית-המשפט אבל נתתי דוגמה רק את עצורי תקופת רציחתו של הנער אבו חדיר, עם כל ההשלכות.
<נצ"מ שמעון נחמני: בעניין הזה במידה ותרצו יותר נתונים או הצעות, אנחנו נעביר.
דוד אמסלם: שמעון, ברשותך, תחולת הדיון היא עד 12:00 כי אנחנו צריכים לפנות את החדר לישיבה אחרת.
דוד אמסלם: אני רוצה שתענה לי, ברשותך, בכן ולא.
<נצ"מ שמעון נחמני: אני מגיע, ברשותך.
דוד אמסלם: האם אתה מרוצה מהמצב, ואם לא, מה בדעתך לעשות?
<נצ"מ שמעון נחמני: זה לא עניין אם אני מרוצה, זה עניין שאני כקצין משטרה או כשוטר במשטרת ישראל במחוז ירושלים, נשאל האם המצב הוא סביל או נדרש לו טיפול, אז תשובתי – הוא לא סביל, ונדרש לו טיפול.
<נצ"מ שמעון נחמני: נדרש לו טיפול, וכך אנחנו פועלים במנגנוני העבודה.
<נצ"מ שמעון נחמני: היום-יום, היעדים שנאמרו פה, המשימות היומיומיות, הן מוגדרות ברובן סביב אותם אירועים.
<נצ"מ שמעון נחמני: אותם שוטרים שנוספו לשוטרים במחוז ירושלים מבצעים את המשימות בהגדרה ברורה, בתדרוכי הבוקר ביציאה למשמרת, סביב אותם אירועים.
<נצ"מ שמעון נחמני: אותם אמצעים טכנולוגיים, שחלקם אני לא יכול לפרט, שמופעלים והם התוצאה לתפיסות של אותם זורקי אבנים, הם מופעלים מתוך הבנה שאנחנו לא נסבול את זה ולא ניתן לזה לקרות.
דוד אמסלם: ושוטרים על הקו בסיורים קבועים על הציר?
<נצ"מ שמעון נחמני: פועלים.
דוד אמסלם: יש לכם איזו משימת ברזל כזאת?
<נצ"מ שמעון נחמני: ישנם צוותים שפועלים בסיורים מופעלים - - -
דוד אמסלם: לא, שזאת המשימה שלהם, בלבד.
<נצ"מ שמעון נחמני: ישנם, כן.
<נצ"מ שמעון נחמני: ישנם שוטרים שמוצבים על הציר.
דוד אמסלם: כל יום, כל היום?
<נצ"מ שמעון נחמני: כל היום, במסגרת התחנה מופעלים צוותים שפועלים על הציר בגיוס הציר.
<נצ"מ שמעון נחמני: ישנם צוותים שפועלים גם מצוות האבטחה של עיריית ירושלים, במשולב.
דוד אמסלם: עוד מעט נדבר עם עיריית ירושלים.
דוד אמסלם: אני מדבר על המשטרה.
<נצ"מ שמעון נחמני: ישנם צוותים.
<נצ"מ שמעון נחמני: ישנם צוותי מג"ב, ישנם צוותי התחנה שפועלים על הציר.
דוד אמסלם: שזו המשימה שלהם, הבלעדית.
<נצ"מ שמעון נחמני: זו המשימה שלהם, לפעול על הציר.
דוד אמסלם: הבלעדית.
<נצ"מ שמעון נחמני: הבלעדית.
<נצ"מ שמעון נחמני: אני רוצה לומר, הצוותים האלה פועלים עם תוצאות מאוד חיוביות.
<נצ"מ שמעון נחמני: עם תוצאות שיש לנו מה להתגאות בעשייה שלהם, עם הרבה סיכון.
דוד אמסלם: אין ספק.
דוד אמסלם: שמעון, אל תיכנס לזה, אנחנו מעריכים את זה מאוד.
דוד אמסלם: הייתי רוצה לשמוע את עיריית ירושלים לגבי הנושא של האבטחה.
<אלינור סילוק: נעים מאוד, אלינור סילוק, מנב"ט הרכבת הקלה מטעם עיריית ירושלים.
<אלינור סילוק: מה להציג?
דוד אמסלם: עיריית ירושלים אל מול משרד התחבורה בעצם לקחה על עצמה לאבטח את פנים הרכבת.
דוד אמסלם: השאלה היא קודם כול אם יש לכם את האבטחה הזאת גם היום, האם ישנה ירידה בתקציב, כן או לא, יחסית לשנים עברו.
דוד אמסלם: בדרך כלל, בחיים שלנו כשיש איזה אירוע גדול, הממשלה מתקצבת ואחרי זה כולם נרדמים, אז לאט-לאט זה יורד.
דוד אמסלם: מה המצב היום לדעתך, מה עמדתך לגבי הנושא, האם יש רמת אבטחה מספיקה, אין מספיק?
דוד אמסלם: תתייחס לנושא בכללותו.
<אלינור סילוק: קודם כול, כמו שנאמר, חבר הכנסת דודי, עיריית ירושלים לקחה על עצמה את האחריות הביטחונית על משתמשי הרכבת הקלה.
<אלינור סילוק: כמובן שכל התקציב מועבר על-ידי משרד התחבורה.
<אלינור סילוק: לשאלתך, התקציב דווקא הוגדל.
<אלינור סילוק: הוא לא הופחת, הוא הוגדל.
<אלינור סילוק: לגבי הביטחון של משתמשי הרכבת הקלה, כמו שנאמר פה, השיתוף בין עיריית ירושלים לבין משטרת ישראל לבין הזכיין הוא שיתוף פורה, אנחנו עובדים ביחד, אנחנו עושים הכול כדי שהנתונים מ-2014 – כל זריקות האבנים, כל אירועי הפרות הסדר שהיו – ירדו, וכמו שנאמר פה, עם הרגשת הביטחון קשה להתווכח אבל עם עובדות כן.
<אלינור סילוק: יש ירידה.
<אלינור סילוק: בתור אחד שמסתובב ברכבת, אתה רואה גם את תושבי פסגת זאב וגם את שאר תושבי ירושלים עולים על הרכבת, ולא סתם הרכבת עומדת על מספר של 120,000 ו-140,000 נוסעים ביום.
<קריאה: 140,000.
<אלינור סילוק: 140,000.
<אלינור סילוק: לגבי כל הסיפור של זריקת האבנים בציר שועפט.
<אלינור סילוק: בסוף, יש סיורים בשטח גם של משטרת ישראל, יש סיורים בשטח גם של מערך אבטחה.
<אלינור סילוק: אין דבר כזה שרכבת נכנסת לציר שועפט בלי סיור שמגבה אותה מבחוץ, ומאבטחים שנמצאים על כל קרון.
<אלינור סילוק: אין דבר כזה, אין אפשרות כזאת בכלל.
<אלינור סילוק: גם אם הרכבת תצטרך להמתין, הרכבת תמתין כדי שהמאבטחים יעלו.
<אלינור סילוק: הרכבת לא ממתינה אבל המאבטחים עולים.
<אלינור סילוק: יש זריקות אבנים, לא בכמויות שהיו ב-2014.
<אלינור סילוק: לדוגמה, בחודש האחרון, במאי, היו סך הכול חמישה אירועי זריקת אבנים.
דוד אמסלם: סך הכול.
<אלינור סילוק: סך הכול, חמישה - לעומת, אם אני מסתכל על שנת 2014 - סך הכול חמישה אירועים של זריקת אבנים.
<אלינור סילוק: צריך להבין, הסיפור הזה של זורקי אבנים, מדובר על ילדים.
<אלינור סילוק: הילדים שזורקים אבנים, זה משחק של חתול ועכבר, אם אני שם את הדברים על השולחן.
<אלינור סילוק: ילד שזאת השכונה שלו, מסתובב ברחוב, תופס אבן, רואה את הרכבת עוברת, זורק את האבן ובורח לתוך השכונה.
<אלינור סילוק: זה הסיפור.
דוד אמסלם: לא חשבנו שהסיפור הוא אחר.
<אלינור סילוק: אז אני אומר.
<אלינור סילוק: מבחינתי, צריך להסתכל גם על חצי הכוס המלאה.
<אלינור סילוק: בסוף, עושים פה מאמצים אדירים – אדירים, באמת אדירים – גם של העירייה, גם של המשטרה, גם של הזכיין, כדי שהתופעה הזאת תיעלם.
דוד אמסלם: מה התקציב השנתי של הביטחון של הרכבת?
<אלינור סילוק: עשרות מיליונים.
דוד אמסלם: עשרות?
דוד אמסלם: זה התקציב?
<קריאה: הוא אומר 29 מיליון.
דוד אמסלם: נושא האבטחה של הרכבת?
דוד אמסלם: הייתי רוצה לשמוע בקצרה את משרד התחבורה.
דוד אמסלם: מה תפקידך?
<דוד יוסף: שלום לכם.
<דוד יוסף: דוד יוסף, מנהל אגף פיקוח ובקרה, משרד התחבורה.
<דוד יוסף: אנחנו הגורם המקצועי למעשה, אבל מי שמנחה את האבטחה המקצועית זה משטרת ישראל כמובן.
<דוד יוסף: אנחנו אחראים על זה שהבקרה תעבוד, אנחנו בודקים כל מה שאנחנו משלמים, מה אנחנו מקבלים מהם בתמורה, ובזה מסתיים העניין.
דוד אמסלם: איך אתה בודק, דרך אגב?
<דוד יוסף: אנחנו בודקים על-פי סידורי עבודה.
דוד אמסלם: אתה בודק אם הבן אדם הגיע לעבודה.
דוד אמסלם: לזה אתה מתכוון?
<דוד יוסף: ברור.
<דוד יוסף: על-פי סידורי עבודה.
דוד אמסלם: איכות העבודה, אתה לא בודק.
<דוד יוסף: מקצועית לא.
<דוד יוסף: מקצועית זה משטרת ישראל, הם מחליטים, הם מנחים אותם, הם מסבירים להם איך לעבוד.
<דוד יוסף: אנחנו בודקים את הכמויות ואת כל הדברים מסביב.
דוד אמסלם: איזה סמכויות יש למאבטחים האלה?
דוד אמסלם: יש להם סמכויות מעצר?
<אלינור סילוק: לא.
<אלינור סילוק: יש להם סמכויות איכון, סמכות הזדהות לפי חוק הסדרת הביטחון 2005 – אם המשטרה תרצה להתייחס, אבל יש להם סמכויות נרחבות.
<דוד יוסף: אני רוצה להוסיף שהאבטחה של הרכבת, היא מיועדת לתוך הרכבת.
<דוד יוסף: אנחנו מדברים על פנים הרכבת.
<דוד יוסף: מבחוץ, כל יידוי האבנים וכל הדברים האלה, זה שייך יותר למשטרת ישראל, לאחרים, לצבא.
<דוד יוסף: מה שאנחנו אחראים זה על הבטיחות של הנוסע בתוך הרכבת.
דוד אמסלם: אמר אלינור כרגע שיש סיור חיצוני גם.
<דוד יוסף: יש סיור חיצוני אבל עדיין, מבחינתנו, המנדט שיש לנו זה בתוך הרכבת ואנחנו אחראים על מה שקורה בתוך הרכבת, וגם, לא כל מיני דברים, אנחנו אחראים על אירועי פח"ע וכאלה בתוך הרכבת.
דוד אמסלם: רציתי לשאול אותך עוד שאלה קצרה, אני לא בטוח שאתה הגוף במשרד התחבורה.
דוד אמסלם: בזמנו היה בתכנון לעשות איזשהו קו עוקף מצומת יקותיאל אדם ישירות לדפו, כולל גשר, בדיוק כדי למנוע דברים מהסוג הזה.
דוד אמסלם: זה אומר שאם יש בעיה בציר הזה, הרי מראש ידעו שהוא ציר בעייתי, לא כל כך פשוט.
דוד אמסלם: והייתה תוכנית כזאת, לדעתי אפילו תוכנית תב"עית.
דוד אמסלם: השאלה היא למה זה לא קודם והאם יש כוונה בכלל לקדם את זה.
<דוד יוסף: אני מתנצל, אני לא הכתובת בעניין הזה.
<דוד יוסף: אנחנו אחראים על פיקוח ובקרה.
דוד אמסלם: אתה יודע משהו, מידע אישי, ירון?
<ירון רביד: הייתה בזמנו חלופה, אני לא יודע מה היו כל השיקולים אבל החליטו לא לקדם אותה.
<ירון רביד: רק לעדכן שבשביל לקדם חלופה כזאת כמובן צריך להעביר הליך סטטוטורי, ביצוע וכל מה שקשור בזה.
דוד אמסלם: הייתי מבקש בדקה וחצי לשמוע את הייעוץ המשפטי.
דוד אמסלם: עידו, תן לנו את המצב החוקי.
<עידו בן-יצחק: לגבי השאלה שעלתה כאן בנושא ענישה על יידוי אבנים.
<עידו בן-יצחק: כיום, עקרונית, העונש לפי חוק העונשין על יידוי אבנים בנתיב תחבורה הוא 20 שנות מאסר.
<עידו בן-יצחק: אבל, הסעיף כמו שהוא מנוסח כיום דורש בעצם הוכחה של כוונה לפגוע באדם, והדרישה הזו יצרה לתביעה כמה בעיות בהגשת כתבי אישום, לכן הגישו על סעיפים אחרים.
רוברט אילטוב: זה שזורקים על הרכבת זה לא אומר שזורקים על אדם?
<קריאה: יש גם חוק להפרעה לתחבורה ציבורית.
רוברט אילטוב: זאת אומרת, הרכבת היא תמיד ריקה.
רוברט אילטוב: זאת הכוונה של המשפט.
רוברט אילטוב: עצם זה שאין שם אנשים, אפשר לזרוק על הרכבת.
<עידו בן-יצחק: חבר הכנסת אילטוב, זה מה שקורה בפועל, שצריך להוכיח.
<עידו בן-יצחק: במשפט פלילי אתה צריך להוכיח מעבר לכל ספק שהוא התכוון לפגוע באדם שהיה ברכבת.
רוברט אילטוב: מעבר לכל ספק תמיד יש שם אדם אחד.
<עידו בן-יצחק: אבל, יש הצעת חוק ממשלתית.
זאב בנימין בגין: מבדילים בין הענישה, לאו דווקא לגבי פסק הדין המרשיע.
זאב בנימין בגין: מרשיעים, אבל על יסוד סעיף אחר.
זאב בנימין בגין: גרימת חבלה לרכוש, וגם על זה יש ענישה.
<עידו בן-יצחק: לכן הוגשה הצעת חוק ממשלתית בכנסת הקודמת, שכבר הודיעה הממשלה על כוונתה להחיל רציפות עליה בכנסת הזאת, שאומרת שיידוי אבן או חפץ אחר על כלי תחבורה נוסע, אם יש כוונה באמת לפגוע באדם זה יהיה 20 שנה, והיידוי עצמו – עשר שנות מאסר.
<עידו בן-יצחק: יש כל מיני ניואנסים, אין לי את ההצעה מולי אבל בגדול זה אמור לתת כלים נוספים להעמדה לדין.
אורי מקלב: לא מתייחס לקטינים.
דוד אמסלם: זה בדיוק מה שרציתי לשאול את נצ"מ שמעון נחמני.
דוד אמסלם: באמת בקצרה, אני רוצה לסכם את הדיון.
דוד אמסלם: הרי אנחנו מדברים לרוב, לפי כל התיאורים כאן, בקטינים.
דוד אמסלם: האם בכלל אתם מגישים כתבי אישום נגד הקטינים האלה?
דוד אמסלם: האם יש לכם בכלל את האופציה המשפטית להגיש נגדם כתבי אישום?
דוד אמסלם: אז נגד מי הגשתם כתבי אישום?
<נצ"מ שמעון נחמני: ישנם בגירים, ותלוי מה הגיל שלו.
<נצ"מ שמעון נחמני: אם אנחנו מדברים על נער מעל גיל 16, אנחנו כן פועלים.
<נצ"מ שמעון נחמני: חשוב לציין שמול הקטינים, בטיפול בכלל אנחנו עושים טיפול שהוא אחר, טיפול יותר מלווה, כמובן על-פי חוק.
<נצ"מ שמעון נחמני: אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו לפעול נגד קטינים בזמן ענישה.
<נצ"מ שמעון נחמני: אם זה ברור, אז נהדר.
דוד אמסלם: האם מישהו רוצה לומר עוד משפט לסיום?
זאב בנימין בגין: רק הערה שבזמן שאני הייתי בדיון לא עלתה.
זאב בנימין בגין: אני חושב שאחת התופעות החיוביות שמלווה את הרכבת הקלה היא העובדה שמשתמשים בה גם ערבים רבים.
זאב בנימין בגין: אני רואה בכך חיוב רב, בין השיתוף בין האוכלוסיות, בין בהיכרות אפילו הרופפת.
זאב בנימין בגין: במגע הרופף הזה אנחנו, שרוצים לראות את ריבונות מדינת ישראל בכל ירושלים המאוחדת הלכה למעשה, צריכים לברך על התופעה הזאת.
זאב בנימין בגין: לכן אני חושב שמעבר הרכבת בשועפט ללא עקיפתה, ומתן שירות לאזרחים, או רובם אולי תושבים שאינם אזרחים, למשל בדרכם להר הרצל כתחנת ביניים בדרכם לבית-החולים הדסה בעין כרם, היא דרושה לנו ואני מציע למרות הקשיים – לעתים פשוט אי אפשר - אבל למרות הקשיים, להקפיד על השירות גם במקומות האלה.
דוד אמסלם: תודה רבה, חבר הכנסת בגין.
דוד אמסלם: האמת היא שזה בעצם הקונספט הראשוני, מפה יצאנו לדרך, ואנחנו ידענו בתחילת הדרך שיכולה להיווצר בעיה ביטחונית אבל זה בעצם הרעיון.
דוד אמסלם: אנחנו רואים את ירושלים כמקשה אחת, ערבים ויהודים, כולם נשענים על השירות הזה.
דוד אמסלם: זה שירות מאוד חיוני לציבור.
דוד אמסלם: דרך אגב, רוב האזרחים, גם ממזרח ירושלים, הם אנשים טובים שמשתמשים ברכבת ולא זורקים אבנים.
דוד אמסלם: יש איזשהו מיעוט קטן שצריך לטפל בו.
דוד אמסלם: אני מבקש לסכם את הדיון ולהתייחס לשלושה מישורים לגביו.
דוד אמסלם: קודם כול, לדעתי, משטרת ישראל צריכה להגדיר יעד שהוא קצת יותר גבוה מהיעד שהיא הגדירה לעצמה היום.
דוד אמסלם: לפי תפיסת עולמי, בשירות תחבורה ציבורית בהיקפים האלה, כמו שאמרתי שהוא גם שלושת-רבעי מונופול, אני חושב שהשאיפה צריכה להיות שלא ייזרקו אבנים בכלל.
דוד אמסלם: וזה בעצם הסד"כ, מכאן צריך להיגזר ארגז הכלים.
דוד אמסלם: אם יש הורים שלא שולחים את הילדים שלהם, כמו ששמענו, לחוגים – לא תקין.
דוד אמסלם: לא תקין.
דוד אמסלם: אני, אם הייתי מפקד המרחב שם, זה היה מטריד אותי מאוד שיש הורים, כמו שראיתם בסרטון, שלא שולחים את הילדים.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים על בירת ישראל.
דוד אמסלם: בירושלים יש הרבה בעיות ביטחון, בהרבה נושאים, אבל גם ברמת התעדוף יש מקומות שצריך לשים עליהם זום.
דוד אמסלם: זה לא הגיוני שבמקומות שיושבים על הנתיב הקריטי של החיים האורבניים בירושלים יש בעיה.
דוד אמסלם: אז עכשיו אני לא בא להסברים אם זה בסדר - המשטרה באמת יכולה למתוח את עצמה עד גבול המעטפת שהיא יכולה, אני לא בא אליה בתלונות – אני רק אומר, המשטרה צריכה להבין שזה יעד שהיא חייבת להגדיר אותו ככזה שנמצא בטופ של היעדים.
דוד אמסלם: אני מכיר פה יעדים, אני יודע איך אני נכנס פה לכנסת, איזה רמת אבטחה יש פה.
דוד אמסלם: כשרוצים ומגדירים, זה עובד.
דוד אמסלם: זאת שאלה רק של אמצעים.
דוד אמסלם: כמו שאני אומר, יש פה לקוחות.
דוד אמסלם: תשמעו את הלקוחות, זה התושבים.
דוד אמסלם: השימוש ברכבת ילך ויעלה.
דוד אמסלם: כמו שאמרתי, הסיפור של הארכת הקו לפסגת זאב עוד מעט יהיה אופרטיבי ואז השימוש לא יהיה 140,000 נסיעות, זה יהיה יותר, וזה יקבל עוד יותר.
דוד אמסלם: זאת אומרת, הבעיה תלך ותתרחב פר תושב, יהיו יותר משתמשים, ואם יש יותר משתמשים יש יותר בעיות.
דוד אמסלם: לכן, אני חושב שאתם צריכים להגדיר את היעד כיעד יותר גבוה, ואם יש בעיה עם זה ויש בעיה באמצעים אז תפנו אלינו ואנחנו ננסה לעזור בנושא הזה כמיטב יכולתנו, גם מול המשרד לביטחון פנים והשר לביטחון פנים.
דוד אמסלם: זה כהנחת עבודה בסיסית.
דוד אמסלם: אני חושב שצריך לפעול בשלושה מישורים.
דוד אמסלם: אחד, בנושא החינוך.
דוד אמסלם: אני באמת חושב שבתי-הספר צריכים שם לחנך את הילדים בבתי-הספר, באזורים האלה, בנושא של זריקת האבנים, כמה זה חמור, כמה זה בעצם פוגע בהם עצמם כתושבים וכמה זה גם בצד האזרחי של העניין, מה שנקרא בשיעורי האזרחות.
דוד אמסלם: חשוב לשבת גם עם מנח"י בעיריית ירושלים ולתפור את הסוגיה הזאת, ולפחות שתהיה להם התייחסות בלימודים השוטפים במערכת החינוך במהלך כל השנה.
דוד אמסלם: כפי שציינתי, אני חושב שאתם צריכים לגזור ארגז כלים קצת יותר גדול, להגביר את הפיקוח ואת השיטור על הציר.
דוד אמסלם: נחמני, אנחנו יודעים שזה פונקציה של כוח-אדם.
דוד אמסלם: תשים שוטר כל מאה מטרים, לא תהיה זריקה אחת.
דוד אמסלם: תשים אותו כל קילומטר, יכול להיות פעם בחודשיים.
דוד אמסלם: תשים אותו כל 20 קילומטר, אז תקבל אותו כל יום.
דוד אמסלם: לכן אני חושב, כמו שאמרתי, אתם צריכים להגדיר לכם את היעד, היעד צריך להיות כמעט מינימום – אני לא יודע איך להגדיר אותו, האם זה אפס, או קרוב לאפס, אבל שם זה צריך להיות, ותגזרו מזה את האמצעים שאתם צריכים.
דוד אמסלם: אני חושב שאתם לא צריכים להתעסק באמצעים, אתם צריכים להתעסק בנושא של ארגז הכלים שאתם צריכים.
דוד אמסלם: לא מאיפה מביאים אותם, זה כבר בעיה של השר עצמו ושל הממשלה, אבל אתם צריכים להגדיר את זה כיעד.
דוד אמסלם: אני לא רואה מישהו שיעסוק איתכם בנושא הזה ויגיד לכם שאתם לא צודקים.
דוד אמסלם: הנושא השלישי שאני חושב שהוא חשוב כאן זה נושא הענישה.
דוד אמסלם: אני מסכים ואני מקבל שרוב הזורקים זה ילדים, זה נערים, שרובם לדעתי מתחת לגיל 16, ואם לא נטפל בזה, אז פספסנו את האירוע בגדול.
דוד אמסלם: ישנן עבירות שההורים נקנסים בגין העבירה שהילדים ביצעו.
דוד אמסלם: אני הייתי מבקש מכם לשבת עם הייעוץ המשפטי שלכם, אני חושב שזה צריך לעלות ברמת המשרד לביטחון פנים עצמו, ולשקול ולבדוק את הסוגיה של ענישת ההורים בגין הילדים שלהם, בגין זריקת האבנים של הקטינים.
דוד אמסלם: אם בסופו של דבר נקדם חקיקה בנושא הזה, אני משוכנע שהנושא יצטמצם.
דוד אמסלם: לכן הייתי מבקש מכם באמת להוביל דיון בתוך משטרת ישראל בנושא, וגם פה הייתי מבקש שתעדכנו אותנו אם אתם צריכים את העזרה שלנו בנושא החקיקה, בבקשה.
<נצ"מ שמעון נחמני: סוגיית האמצעים ותגבור, חשוב לומר, יש החלטת ראש הממשלה בנושא ביטחון העיר ירושלים.
<נצ"מ שמעון נחמני: שם למעשה נקבעה מסגרת חזקה, רחבה מאוד, שנותנת מענה למעשה לחלק מהדברים שעלו פה בדיון.
<נצ"מ שמעון נחמני: <
דוד אמסלם: תודה, שמעון.
דוד אמסלם: רבותי, תודה רבה לכולם ואני מקווה באמת שהביטחון רק ילך ויגבר.
דוד אמסלם: תודה רבה לכם, הישיבה נעולה.
דוד אמסלם: רבותיי, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בסוגיית הטיפול בנפגעי אסון הגז בשכונת גילה בירושלים.
דוד אמסלם: מי שהעלה את הנושא הם חברי הכנסת מיקי לוי ואורי מקלב.
דוד אמסלם: לפני שנפתח את הדיון אני רוצה לומר שאנחנו הזמנו לכאן את חברות הגז והן לא הגיעו.
דוד אמסלם: אנחנו נשלח מכתב לרגולטור, שזה משרד התשתיות, על מנת לבדוק אתם האם זו תכנית כבקשתך, במיוחד כשהם אחד הגורמים לכל האסון הזה.
דוד אמסלם: אני נותן את רשות הדיבור לחבר הכנסת מיקי לוי, אחרי זה לשאר חברי הכנסת החברים בוועדה, ואחרי זה לשאר האנשים.
מיקי לוי: בוקר טוב, אדוני.
מיקי לוי: אני מודה לך על הכינוס המהיר של הוועדה.
מיקי לוי: ב-20 בינואר 2014 באחת לפנות בוקר החריד פיצוץ אדיר את שכונת גילה, פיצוץ שהזכיר לי נשכחות מתפקידיי הקודמים.
מיקי לוי: כוחות משטרה, כיבוי, כולם רצו למקום, והאסון שנגלה לנגד עיני המגיעים היה אסון נורא: פצועים, הרוגים, ויותר מאוחר התברר הגודל והעוצמה של פיצוץ הגז.
מיקי לוי: אני לא רוצה לחזור על כל השתלשלות המקרה, החל מהזמנת טכנאי הגז כמה שעות לפני כן, בשעה עשר בלילה, על ידי אחת המשפחות, עם התרעה שיש ריח של גז, והוא לא מצא שום דבר, לצערנו – כי אם היו נסגרים ברזי הגז, אולי האסון היה נמנע.
מיקי לוי: אני יזמתי את הדיון הזה ואני עוקב אחרי הנושא באדיקות רק בחמשת החודשים האחרונים לצערי, ולא בתפקידי הקודם.
מיקי לוי: משפחה שהגיעה למשרדי, משפחה שיושבת כאן – תודה רבה שהגעתם – פרסה בפניי את כל השתלשלות הנושאים.
מיקי לוי: מדובר במשפחות ללא קורת גג, העומדות בפני התרוששות כלכלית, ויותר מכך, אדוני, גם פירוק של חלק מהמשפחות.
מיקי לוי: מדינת ישראל, מדינה עוצמתית, לוקחת על עצמה להגיש סיוע לכל מקום בעולם שיש בו אסון הומניטרי.
מיקי לוי: אך לפני כמה חודשים מדינת ישראל שלחה משלחת לנפאל, וטוב שכך, אני מברך על כך שלמרות שאנחנו לא מדינה גדולה, אנחנו הראשונים שמתייצבים לסייע במדינות העולם שמתרחש בהן אסון הומניטרי.
מיקי לוי: המשלחת הזו עלתה 50 מיליון שקל, רק המשלחת הצבאית, ללא כל ההוצאות הנלוות של משרד החוץ, של חילוצים וכל הדברים האלה, שיכולים להגיע ל-80 מיליון שקל הוצאות כלליות של המדינה, כדי להגיש עזרה לנפאל ולחלץ את הישראלים ששהו שם.
מיקי לוי: וראו זה פלא: כשיש אסון בתוך עמנו אנחנו לא מוצאים את הכוח בנפשנו, את העוצמה, לבוא ולסייע.
מיקי לוי: כשקורה האסון כולנו מגיעים ומצהירים הצהרות – נסייע, נעשה – אבל עובר הזמן, האבק שוקע והדבר לא קורה.
<עופר איובי: חשוב לומר שזה מכספי המסים של התושבים האלה, שעכשיו צריך לעזור להם.
מיקי לוי: אין ויכוח על העניין הזה.
מיקי לוי: המשפחות תבעו את חברות הגז על רשלנות פלילית, ולכן חברות הגז לא מוכנות לפצות עד כה את התושבים, עד שתהיה הכרעה בעניין.
מיקי לוי: ולכן התושבים נופלים בין הכיסאות, וזקוקים לסיוע של ועדת הפנים ושל נבחרי הציבור.
מיקי לוי: התושבים לקחו עורכי דין – חלקם יקרים וחלקם עושים את זה בהתנדבות או במחיר מופחת – כדי לעמוד מול חברות הגז.
מיקי לוי: זה לוקח זמן, והם מתרוששים בינתיים, אין להם קורת גג, והם גרים בשכירות.
מיקי לוי: יש משפחות שלא היו מבוטחות ויש כאלה שכן היו מבוטחות.
מיקי לוי: גם אלה שהיו מבוטחות נמצאות במצב מורכב ובעייתי, מכיוון שחברות הביטוח גם הן לא מוכנות לפצות עד שתהיה הכרעה בעניין הרשלנות הפלילית.
מיקי לוי: בינתיים, כל הכסף הולך לעורכי דין, להוצאות כלליות, למחיה של אותן משפחות - - -
<פנינה לב: גם למשכנתאות.
מיקי לוי: גם למשכנתאות.
מיקי לוי: זה לא נורמלי – אין דירה, היא נהרסה, אבל המשכנתא ממשיכה להיות משולמת על ידי אותן משפחות, כי הבנק שהלווה את המשכנתא דורש את המשך תשלום המשכנתא.
מיקי לוי: ועד שלא תהיה הכרעה אותן משפחות נזרקות לרחובות ונופלות בין הכיסאות.
מיקי לוי: יש שני גורמים שמחזיקים סוללת עורכי דין חזקים ויקרים מולם: חברות הגז, שמחזיקות עורכי דין שנלחמים בתושבים, וחברות הביטוח, שלא מוכנות להכניס את ידיהן לכיס; אותן חברות ביטוח שמרוויחות מיליונים מתושבי מדינת ישראל, אבל כשיש אסון הן עומדות מנגד ולא עושות את הצעד האלמנטרי.
דוד אמסלם: חבר הכנסת לוי, בוא נסיים.
מיקי לוי: חצי דקה.
מיקי לוי: לסיכום, אני מבקש שיוקם צוות משולב של משרדי הממשלה – האנרגיה, הפנים, הגנת הסביבה, המשפטים, האוצר ומשרד הבינוי – שיגבשו מתווה ספציפי שייתן פיצוי למשפחות שנותרו ללא קורת גג, ובהינתן הכרעת הדין, בהתאם להכרעת הדין, הכסף שיבוא או מחברות הביטוח של חברות הגז או של אותם דיירים שיש להם ביטוח, יוחזר חזרה למדינת ישראל.
מיקי לוי: הרי אף אחד לא רוצה לקחת את הכסף לכיסו.
מיקי לוי: משפט סיכום.
דוד אמסלם: לא, לא, אתה כבר מסכם חמש דקות.
דוד אמסלם: יש לנו בדיוק עשר דקות.
מיקי לוי: אני רק רוצה להגיד מילה.
מיקי לוי: שלחתי מכתב לפרקליטת המחוז - - -
דוד אמסלם: חבר הכנסת מיקי לוי, הדיון הוא במסגרת דיון מהיר.
דוד אמסלם: צריך להבין, אני קיימתי אותו בשעה תשע בגלל שבשעה תשע וחצי מתחיל דיון אחר, שהוא מתוכנן.
דוד אמסלם: ולכן אני אומר, בוא תתכווץ.
דוד אמסלם: אז אני מבקש מחברי הכנסת לדבר דקה-דקה וחצי, ואז נעבור לתושבים ונשמע אותם.
דוד אמסלם: חבר הכנסת דני עטר, בבקשה.
דניאל עטר: אני מצטרף לברכות של חבר הכנסת מיקי לוי על הדיון המהיר ועל הזימון שלך.
דניאל עטר: תראו, לא הרבה פעמים מגיע רגע שבו אנחנו אומרים לעצמנו שזה הרגע שבו המדינה צריכה להתייצב לצד האזרחים שלה.
דניאל עטר: והמספרים, ההיקפים, הכמויות – הם לא חשובים בכלל.
דניאל עטר: אם יש רגע כזה, זה הרגע.
דניאל עטר: כי כולנו כאזרחי המדינה נחשפנו באותו בוקר לתוצאות, וצדק חבר הכנסת לוי שכולם נהרו לשם כדי להצטלם, וזה היה מאוד in, כי כולם מכירים את הדינמיקה של החיים במדינה שלנו.
דניאל עטר: ולכן אני חושב שאם יש רגע כזה, זה הרגע, והמדינה צריכה להתייצב לצדם של האזרחים האלה.