GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
הרמב"ם ואומר: אני רוצה לומר לכם שזו לא רק שאלה של איכות הסביבה, אלא זו גם בעיה של "ונשמרתם מאד לנפשותיכם".
הרמב"ם ואומר: לכן, כולנו נצטרך יותר ויותר לחזק את התודעה בנושא זה.
הרמב"ם ואומר: חשוב ביותר להחזיק תודה לכל האגודות, "לעבדה ולשמרה" ולאחרים שבאמת מכניסים את התודעה היהודית לגבי איכות הסביבה.
– מנחה: כבוד הרב הראשי, אני מבקש להודות לך על דברים מאד אמיצים.
– מנחה: אני חושב שהארגונים הסביבתיים שנמצאים כאן היום מאד מעריכים את הדברים.
– מנחה: באמת עוד יש להרחיב בנושא.
רפי רייש: כבוד הרב, אני תושב פתח תקווה וכתושב פתח-תקווה אני רוצה להעלות את שאלתי באמצעות דוגמא מקומית.
רפי רייש: יש בעיר לפחות שלושה בתי כנסת שעומדים כשלד כבר מספר שנים, חלקם מהווים מפגע בטיחותי סביבתי מאד משמעותי.
רפי רייש: באחרים נעשה טיפול כזה שהמבנה הוא שלד ללא ציפוי.
רפי רייש: בתי כנסת מוצבים ברחבות ציבוריות, בשטחים פתוחים שמיועדים לגינון ציבורי, בשטחים שמיועדים להוות את הריאה הירוקה בעיר.
רפי רייש: אחרים מוצבים בקומות קרקע ובמבנים שלא מיועדים לשום דבר, לא למגורים ובוודאי לא לשימוש של אוכלוסיה גדולה.
בקשי דורון: לפי השאלה אני רואה שהמושג סביבה הוא רחב ביותר.
בקשי דורון: אני מברך את הרב גפני.
בקשי דורון: אם כך, נושא הסביבה הוא כל-כך גדול.
בקשי דורון: נכון שהזכרנו שאחד התנאים הבסיסיים של עיר הוא שצריך להיות בה גם בית כנסת וגם בית מרחץ.
בקשי דורון: הבנתי את השאלה ואתייחס לשאלה אולי רק מבחינת איכות הסביבה.
בקשי דורון: הנושאים האחרים הם נושאים אחרים.
בקשי דורון: עקרונית, כשיש צורך, או כשאין לבית הכנסת את האוכלוסיה שלו, יש תנאים בהלכה, הדברים האלה נעשים ולפעמים אפשר להעביר בית כנסת למקום אחר.
בקשי דורון: קשה לומר את המילה להרוס בית כנסת או להחריב בית כנסת.
בקשי דורון: מקום מקום, לפעמים אפשר להעביר בית כנסת למקום אחר, אבל זה נעשה על-פי התנאי שנאמר בגמרא: לא ייחרב בית הכנסת עד שלא יקום אחר במקומו.
בקשי דורון: זאת אומרת, באופן עקרוני אם יש איזה צורך, אם יש איזה מפגע חברתי, סביבתי, כשאין מקום לבית הכנסת וכדומה, אפשר על-פי הלכות מוגדרות וכדומה להעביר את בית הכנסת.
בקשי דורון: לגבי שאר השאלות המשניות – הן לא כל-כך קשורות לנושא איכות הסביבה שעליו אנחנו דנים.
ואיכות הסביבה: אני רוצה לענות עכשיו לא כיושב-ראש הוועדה לאיכות הסביבה, אלא כיושב-ראש ועדת הפנים.
ואיכות הסביבה: יש חוק שהניח אותו בשעתו חבר הכנסת לשעבר, שהיה שר הדתות, אבנר שאקי, שבמסגרת התכנון, כאשר מתכננים עיר או שכונה, יצטרכו לתכנן בית כנסת.
ואיכות הסביבה: יש חוק שלי, שעכשיו הסתיים הדיון בו בוועדת הפנים, לפיו במסגרת התכנון יצטרכו לתכנן גם מקווה.
ואיכות הסביבה: מה שקורה הוא שבמקומות מסויימים מתכננים ערים, או שכונות, ולא מתכננים בתי כנסת ומקוואות.
ואיכות הסביבה: ואנחנו כמחוקקים נאלצים להדגיש בחוקי התכנון שייכנסו גם בתי כנסת ומקוואות, שהם צורך חיוני לחלקים די גדולים של האוכלוסיה.
– מנחה: תודה רבה לרב גפני.
– מנחה: נקדם בקימה את יציאת כבוד הרב הראשי.
– מנחה: (הרב הראשי וחבר הכנסת גפני יוצאים מהאולם).
– מנחה: אנחנו מודים לרב הראשי ולחבר הכנסת הרב גפני על שהשתתפו בדיון.
– מנחה: העיקרון שעוסק ב"בל תשחית" כבר הותווה בספר החינוך שמציין, ואני מצטט: "זהו דרך החסידים ואנשי מעשה, אוהבים שלום ושמחים בטוב הבריות ולא יאבדו אפילו גרגר של חרדל בעולם, וייצר עליהם בכל אבדון והשחתה".
– מנחה: ברשותך, הרב סטופל, אציין מקצת שבחך.
– מנחה: הרב סטופל הוא בעיניי דוגמא ומופת לרב שמעורב בקהילה שלו לא רק בעניינים הרוחניים, כי אם גם בשאלות הפיזיות והסביבתיות.
– מנחה: לא פעם הוא פונה אליי בשאלות סביבתיות שנוגעות ממש לשכונה, וטיפלנו בבעיות האלה עד כדי הזמנה של המשטרה הירוקה של המשרד לאיכות הסביבה וניסיונות אחרים לפתרון.
הרב אהוד סטופל: תודה.
הרב אהוד סטופל: "בל תשחית".
הרב אהוד סטופל: משום מה רגילים לראות את ההלכה מתעסקת בנושאים של איסור והיתר, שבת והנושאים הרגילים, אבל פחות בנושאים שקשורים דווקא לחיים היום-יומיים בהם אנחנו שרויים.
הרב אהוד סטופל: חילקנו פה את דפי המקורות של השיעור שאעביר עכשיו.
הרב אהוד סטופל: באמת אני שמח לשבת בשולחן אחד ביחד עם פרופ' רקובר ועם הגברות הנכבדות, הגב' צור, הגב' גינדיס, וכמובן המנחה, מר שמואל חן.
הרב אהוד סטופל: קהל נכבד.
הרב אהוד סטופל: בחרתי בשיעור הזה לעסוק במספר מקורות תלמודיים שעוסקים בנושאים של "בל תשחית".
הרב אהוד סטופל: אבל על-מנת לגוון לא צילמתי ציטוט אחר ציטוט מן התלמוד ומן הגמרא, אלא הראשונים מצוטטים מן התלמוד ושאר המקורות המצולמים מכילים בתוכם עניינים מסויימים, שמוזכרים בגמרא ובתלמוד, שעוסקים בנושא "בל תשחית", כשהמחבר את כולם הוא איך נושא "בל תשחית" משתלשל מבריאת העולם ועד לפסיקה בימינו אלה, כפי שנראה.
הגמרא לסיפור: אם נרצה לקרב את הנושא הזה אלינו, נתאר לעצמנו מצב שישנה איזו מסיבה מעניינת, חתונה, ופתאום האבא של החתן רואה שהחברים של החתן מתחילים לשמוח יותר מדי, ובמקום שהחתונה תהיה אירוע משמעותי מבחינה רוחנית, הוא מתחיל לראות אירוע קצת לא מתאים.
הגמרא לסיפור: הוא ניגש, למשל, אל הצלם, לוקח את מצלמת הווידאו, מטיח אותה בקרקע ומרסק אותה.
הגמרא לסיפור: דבר אחד בטוח קורה: ישנו הלם בקהל, אפילו לשניות בודדות הקהל שותק, בחושבו: מה הוא עושה?
הגמרא לסיפור: מה קרה לו?
הגמרא לסיפור: בשביל מה הוא שובר את המצלמה?
הגמרא לסיפור: הוא יכול לבקש שקט.
הגמרא לסיפור: זה בדיוק מה שרצה לעשות בריה דרבינא.
הגמרא לסיפור: הוא לקח כוס יקרה מאד, שכנראה היתה כלי משמעותי מאד באותם ימים, הוא שבר את אותה כוס ובמעשה הזה שהוא עושה הוא גורם באמת לשקט.
בתוספות כתוב: האם הרבינא והרב אשי לא עברו על איסור בל תשחית?
בתוספות כתוב: – אתם מרוגזים, אתם רוצים להפסיק את מה שקורה, תנו מכה על השולחן, תצעקו שקט, תכריזו במערכת ההגברה על שקט.
בתוספות כתוב: האם הרבינא והרב אשי נהגו כיאות?
בתוספות כתוב: הגמרא מביאה אותם כמי שעושים מעשה רב, שיש ללמוד ממנו, כלומר הם נהגו בסדר.
בתוספות כתוב: אבל כיצד מסתדר לי המעשה שנהגו רבינא והרב אשי באמת עם איסור "בל תשחית"?
בתוספות כתוב: יכול להיות ש"בל תשחית" תלוי בזמן ובמקום ובאמת בהתרחשות שקורית.
בתוספות כתוב: לפעמים כשבן-אדם יזרוק חפץ מסויים הוא מקיים מצווה ולפעמים הוא עובר על "בל תשחית".
בתוספות כתוב: זה תלוי בכל מקום מדוע הדבר נעשה, מה הסיטואציה, מהו החפץ.
בתוספות כתוב: אבל בהחלט השאלה הזאת עולה בהמשך בפוסקים, קרי: כיצד הם עשו דבר כזה?
בתוספות כתוב: ואכן יש כאלה שניסו לעשות דבר כזה, בחתונה לא לשבור כוס כזאת יקרה, אלא לקחת משהו, כלי חילופי.
בתוספות כתוב: היום הרי בכלל שוברים את הכוס של האולם ואני לא חושב שלמישהו איכפת מאותם כמה שקלים שהכוס עולה לבעל האולם.
בתוספות כתוב: אבל בהחלט הנושא הזה של שבירת הכוס בא לדיון.
ציטוט מהתוספות: אמשיך בנושא נוסף ואראה את הדוגמאות של הגמרא, אבל דרך פוסקים.
ציטוט מהתוספות: נלך לרמב"ם.
ציטוט מהתוספות: אנחנו מתקדמים במהלך השנים, אנחנו מתקדמים מאות רבות של שנים בין הגמרא לרמב"ם.
ציטוט מהתוספות: אנחנו עכשיו 850 שנה בערך.
ציטוט מהתוספות: אומר הרמב"ם בהלכות מלכים פרק ו': "כל אילן סרק מותר לקוץ אותו ואפילו אינו צריך לו.
ציטוט מהתוספות: וכן אילן מאכל שהזקין ואינו עושה אלא דבר מועט שאינו ראוי לטרוח בו.
ציטוט מהתוספות: מותר לקוץ אותו".
ציטוט מהתוספות: ויש שם דיון מסויים על השאלה מתי כן ומתי לא.
ציטוט מהתוספות: ואז פוסק הרמב"ם פסיקתו.
ציטוט מהתוספות: וזה לא קשור רק לעצים, אם כי אנחנו עכשיו בט"ו בשבט ומדברים על עצים.
ציטוט מהתוספות: אבל מדובר גם על שאר דברים, כגון: כוסות.
ציטוט מהתוספות: לגבי העצים שמענו את מה שאמר הראשון לציון על מה שאסור לעשות גם בעת מלחמה.
ציטוט מהתוספות: אומר הרמב"ם, וזו ההלכה: "ולא האילנות בלבד, אלא כל המשבר כלים, וקורע בגדים, והורס בנין, וסותם מעין, ומאבד מאכלות דרך השחתה, עובר בלא תשחית, ואינו לוקה אלא מכת מרדות מדבריהם".
ציטוט מהתוספות: אגע בנושא נוסף - סמ"ג (ספר מצוות גדול).
ציטוט מהתוספות: רבי משה בן יעקב מקוצי חי בערך 100 שנים אחרי הרמב"ם.
ציטוט מהתוספות: אנחנו מדברים בערך על לפני 700 שנה.
ציטוט מהתוספות: מה עשה אותו הסמ"ג?
ציטוט מהתוספות: לקח את כל המצוות ובעקבות הרמב"ם, פחות או יותר, חילק את כל המצוות למצוות של לא תעשה ולמצוות עשה והוציא שני כרכים.
ציטוט מהתוספות: דרך אגב, מאד מעניין לקרוא את ההקדמה שלו.
ציטוט מהתוספות: הסמ"ג (ספר מצוות גדול) מתייחס גם לנושא "בל תשחית".
ציטוט מהתוספות: הוא יוצא באמת מהדוגמא הקלאסית שכולנו מכירים, שמובאת בתורה: "כי תצור על עיר ימים רבים להילחם עליה לתפשה לא תשחית את עצה לגדח עליה גרזן, כי ממנו תאכל ואתו לא תכרת, כי האדם עץ השדה, לבא מפניך במצור".
ציטוט מהתוספות: מכאן מסיק ופוסק הסמ"ג, רבי משה בן יעקב מקוצי, ש"אסור לכרות ולהשחית כל אילני מאכל, ולא במצור בלבד", כי ישנן גם סיטואציות אחרות.
ציטוט מהתוספות: מה יקרה, לדוגמא, אם אני רוצה לבנות בית ובשטח שבו אני רוצה לבנות יש פרדס.
ציטוט מהתוספות: זו שאלה מאד מעניינת.
ציטוט מהתוספות: היום מפשירים קרקעות ופרדסים.
ציטוט מהתוספות: האם מותר לי להוריד את אותם פרדסים?
ציטוט מהתוספות: אסור לי?
ציטוט מהתוספות: באיזו צורה כן מותר להורידם?
ציטוט מהתוספות: וממשיך ואומר הסמ"ג, ואני קצת מדלג: "וגם כשהשורשים מכחישים את הגפנים ביניקתם" זה אולי מצב שאפשר לכרות.
ציטוט מהתוספות: יש עצים שמפריעים לגדילתם של עצים אחרים.
ציטוט מהתוספות: לאחר מכן הוא אומר: כלומר אלא אותו עץ מאכל שהאדם יכל לבא שם בין האילנות מפניך במצור ולירות בחיצים מבין האילנות, אותו עץ אתה מותר לכרות".
ציטוט מהתוספות: אני רוצה להביא עכשיו דוגמאות לא מוכרות, דוגמאות שמעבירות אותנו לל"ג בעומר.
ציטוט מהתוספות: "וגרסינן בשבת" – מסכת שבת.
ציטוט מהתוספות: "רבא בקעו ליה ספסל אחת לעשות לו אש להתחמם".
ציטוט מהתוספות: היה לו קר.
ציטוט מהתוספות: איך הוא התחמם?
ציטוט מהתוספות: הוא צריך לעשות מדורה.
ציטוט מהתוספות: תפסו ספסל, חטבו אותו לעצים דקים, בקעו אותו ושורפים אותו כדי שהוא יתחמם.
ציטוט מהתוספות: שואלת שם הגמרא: "א"ל אביי והא קעבר מר משום בל תשחית".
ציטוט מהתוספות: תשמע, אתה רוצה להתחמם, תביא עצים מהיער.
ציטוט מהתוספות: אתה לוקח ספסל ואתה מדליק אותו כדי שיהיה לך חם?
ציטוט מהתוספות: יש פה "בל תשחית".
ציטוט מהתוספות: מה הוא עונה לו? – אמר לו: יש איסור בל תשחית, אבל אני נמצא במצב כזה מיידי שב"בל תשחית דגופא היא עדיף".
ציטוט מהתוספות: אני נמצא במצב שקר לי ואין לי אפשרות לחכות.
ציטוט מהתוספות: זה מצב כזה שאו שעושים את זה, או שלא עושים את זה.
ציטוט מהתוספות: זה כמו שרואים, חס וחלילה, אדם שיש לו דימום ואין חוסם עורקים.
ציטוט מהתוספות: מישהו יגיד: נוריד את החולצה ונחסום לו עם זה את הדם?
ציטוט מהתוספות: לא, זה בל תשחית.
ציטוט מהתוספות: אבל אדם צריך שיהיו לו עיניים בראשו.
ציטוט מהתוספות: זה נכון שאסור סתם לקרוע חולצה, וראינו בהקשר זה פסיקה של הרמב"ם, זה נכון שאסור סתם לבקע ספסל.
ציטוט מהתוספות: אבל יש מקומות שמותר.
ציטוט מהתוספות: אבל מה?
ציטוט מהתוספות: מתוך הן אתה שומע לאו.
ציטוט מהתוספות: במקומות כאלה שאני מגיע למצב של "בל תשחית" בגופי, כלומר כשיש סכנה ממשית של הגוף ממש, אז זה מותר.
ציטוט מהתוספות: אבל אם זה לא כך – זה אסור.
ציטוט מהתוספות: עובדה שיש פה טענה: איך אתה עושה את זה?
ציטוט מהתוספות: התייחסות מפחידה מאד, הייתי אומר מזעזעת, מובאת בדבריו של רבי דוד הלוי, הוא הת"ז (תורי זהב) על יורה דעה, סימן קט"ז.
ציטוט מהתוספות: כמובן, אני מביא רק את הנושא שקשור לענייננו, לגבי קציצת אילנות.
ציטוט מהתוספות: "עוד אחר מצינו שאסרו חז"ל מפני הסכנה שלא לקוץ אילן העושה פירות, דאיתא בפרק הגוזל אמר רב האי דיקלא דטעון קבא (אותו דקל שטעון באמת בפירות) אסור למקצציה".
ציטוט מהתוספות: ופה מופיעה האמירה "ואמר רב חנינא שכיב שיבחה ברי", הבן שלי לא מת "אלא דקץ תאנה דלא זימנא".
ציטוט מהתוספות: הוא אומר: אני תולה את מיתתו של בני בגלל שהוא הוריד עץ, הוא גדע את החיים של התאנה בטרם זמנה.
ציטוט מהתוספות: כמובן, לא כל אחד יכול לומר דבר כזה, אבל עד כדי כך היתה ההתייחסות.
ציטוט מהתוספות: בעמוד השני אנחנו מוצאים את בעל ספר החינוך.
ציטוט מהתוספות: יש כאלה שאומרים שבעל ספר החינוך הוא תלמידו של הרמב"ן.
ציטוט מהתוספות: יש כאלה שאומרים שהוא תלמיד מתלמידי הרמב"ן.
ציטוט מהתוספות: שוב, לפני כ-700 שנה אף הוא מתייחס לנושא "בל תשחית".
ציטוט מהתוספות: הדפים מונחים לפניכם ואתם יכולים להסתכל בהם לאחר מכן.
ציטוט מהתוספות: אני עובר לשו"ת מנחת יצחק.
ציטוט מהתוספות: מדובר על הרב וייס, שבמקור בא מאנגליה לפני כ-15 שנה.
ציטוט מהתוספות: הוא היה ראש העדה החרדית.
ציטוט מהתוספות: יש לו שו"ת, ספר שאלות ותשובות, של מספר כרכים.
ציטוט מהתוספות: השו"ת נקרא מנחת יצחק.
ציטוט מהתוספות: שם הוא מעלה שאלה מעניינת, שאביא אותה רק כדי לסבר את האוזן ולא אכנס לעובי הקורה.
ציטוט מהתוספות: באים אל הרב כל שנה לפני מכירת חמץ ואומרים לו: הרב, תשמע, נשארה לנו בבית חבילת אבקת מרק.
ציטוט מהתוספות: נשאר חצי קילו קמח.
ציטוט מהתוספות: מה לעשות עם זה?
ציטוט מהתוספות: לשרוף את זה?
ציטוט מהתוספות: לזרוק את זה?
ציטוט מהתוספות: או להשאיר את זה?
ציטוט מהתוספות: יש איסור לגבי החמץ של "בל ייראה ובל יימצא".
ציטוט מהתוספות: אבל, מצד שני, האם זה לא "בל תשחית" לזרוק חבילת אבקת מרק שיש בה חמץ?
ציטוט מהתוספות: תוך כדי עיסוק בשאלה הזאת הוא מזכיר סיפור מאד מעניין.
ציטוט מהתוספות: הרב וייס, שחי בתקופתנו, מנסה לברר האם לאותו שומר היה מותר לשרוף את הבגדים?
ציטוט מהתוספות: האם הוא לא עובר פה עבירה של "בל תשחית"?
ציטוט מהתוספות: ומתוך עיסוק בנושא הזה, לימינו אנו, האם מותר לי לשרוף את החמץ לפני פסח?
ציטוט מהתוספות: האם אין לי פה בעיה של "בל תשחית"?
ציטוט מהתוספות: ישנה עוד דוגמא מהרב פיינשטיין, אחד מפוסקי הדור בארצות הברית.
ציטוט מהתוספות: בסוף הבאתי ציטוט מספרו של שמחה רז לגבי מעשה שקרה.
ציטוט מהתוספות: זה מקרה מוכר.
ציטוט מהתוספות: מדובר ברבי אריה לוין – "איש צדיק היה".
ציטוט מהתוספות: אפשר לקרוא זאת.
ציטוט מהתוספות: אני בהחלט חושב שרב צריך להיות אדם שעוסק בכל תחומי החיים ומוצא את הפתרונות ההלכתיים לתחומים השונים.
ציטוט מהתוספות: הנושא שבו אנחנו עוסקים היום, איכות הסביבה, או "בל תשחית", הוא תחום שצריך להעסיק מאד את עולם הרבנות ובכלל את כל הציבור הדתי.
ציטוט מהתוספות: לא ייתכן שמצד אחד נלמד ומצד שני נקלקל ונשחית את הסביבה.
ציטוט מהתוספות: לא ייתכן שאנחנו נעסוק בתחומים לכאורה תורניים מובהקים, בהסברו של רש"י לפסוק זה או אחר, אבל יחד עם זאת נשליך לכלוך דרך החלון ונזלזל בכל העולם הטוב שנתן לנו הקב"ה.
– מנחה: תודה לרב אהוד סטופל.
– מנחה: אני חושב שהקריאה הזאת היא קריאה יוצאת מן הכלל, היא מאד חשובה ואני מקווה שהיא תצא מכאן בסופו של דבר ותגיע לכל אחד ואחד מרבני השכונות, שבאמת ידאג גם לצד הפיזי והסביבתי של הקהילה שלו.
– מנחה: אני גם חושב שהמקור שהבאת בקשר למי בורות זה בעצם המקור לכך שיש חיוב הלכתי להביא לכך שכל שפכים שאפשר לטהר ולהופכם למי קולחין, בסופו של דבר יש חובה לעשות זאת.
– מנחה: זה מאד יפה לראות איך ההלכה מתעסקת בסופו של דבר בשאלות סביבתיות שהן בעלות השלכות כלכליות מאד משמעותיות.
– מנחה: נעבור עתה להרצאתו של פרופ' נחום רקובר.
– מנחה: אני חושב שבמקורות התלמודיים הנושאים הסביבתיים לא מופיעים במרוכז.
– מנחה: כמובן שהסיבה לכך מצריכה דיון נוסף העומד בפני עצמו.
– מנחה: בכל מקרה אני חושב שפרופ' רקובר הוא אחד המומחים שריכז בשנים האחרונות את הנושאים הסביבתיים ביהדות ופרסם מספר ספרים ומאמרים בתחום הזה.
– מנחה: מעבר לזה, פרופ' רקובר היה ממייסדי "לעבדה ולשמרה", יחד עם עוד אנשים שנמצאים כאן.
– מנחה: אני מתכבד להזמין את פרופ' רקובר, שהוא גם מייסד עמותת "מורשת המשפט" בישראל, לסקור את תחום האדם והסביבה במקורות היהודיים.
פרופ' נחום רקובר: תודה רבה למנחה הנכבד, שיש לו גם יד בארגון יום העיון הזה בנושא החשוב כל-כך.
פרופ' נחום רקובר: הרב סטופל, גב' גינדיס וגב' צור.
פרופ' נחום רקובר: אני מברך את כל הנוכחים, שביניהם אני רואה כאן הרבה שעיסוקם הוא מתמיד, ולא רק בימי עיון מפעם לפעם, אלא הנושא הוא בראש מעייניהם.
פרופ' נחום רקובר: ביניהם אנשים שבאו להתבשם קצת ממקורות היהדות בנושא שבו אנחנו דנים.
פרופ' נחום רקובר: האמת היא שהעיסוק שלי בתחום איכות הסביבה התחיל בוועידה שהיתה אמורה להתקיים בשטוקהולם.
פרופ' נחום רקובר: אבא אבן, בזמנו שר החוץ, עמד להשתתף באותה ועידה בין-לאומית.
פרופ' נחום רקובר: קראו לוועידה הוועידה הבין-לאומית לענייני אקולוגיה.
פרופ' נחום רקובר: הוא בערך ידע כמוני מה עניינה של הוועידה הבין-לאומית הזאת.
פרופ' נחום רקובר: אבל בזכותו – ומגלגלים זכות על-ידי זכאי – הכינותי דברים, נתוודעתי למקורות שלא הייתי מודע אליהם כלל וכלל בתחום איכות הסביבה.
פרופ' נחום רקובר: אז עוד חשבו נציגי ישראל שבוועידה בין-לאומית שמשתתפים בה, מן הראוי שיציגו את העמדה היהודית.
פרופ' נחום רקובר: וכך באמת עשה אבא אבן.
פרופ' נחום רקובר: הגשתי לו את החומר והוא השתמש בו באותה ועידה.
פרופ' נחום רקובר: על הנושא שלנו אפשר לומר על קצה המזלג ש"לקא מידי דלא רמיזה באורייתא".
פרופ' נחום רקובר: כלומר, אין דבר שאינו מרומז בתורה.
פרופ' נחום רקובר: מכל תחומי איכות הסביבה אין עניין אחד שאין עליו התייחסות בין אם זה במקרא, במשנה, בתלמוד, ובין בספרות ההלכתית שהתפתחה והתגבשה במשך כל הדורות.
פרופ' נחום רקובר: תמיד עסקו בבעיות אותה שעה, בניואנסים שונים, כשהעיסוק היה בערך באותן בעיות.
פרופ' נחום רקובר: גם היום בעיות הסביבה הן הרבה יותר חריפות בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית והאורבניזציה.
פרופ' נחום רקובר: אבל ביסודן הן בעצם אותן בעיות של הזיהום, זיהום האוויר, זיהור המים, זיהום הנוי וכו'.
פרופ' נחום רקובר: מסופקני אם יש שאלה אחת שלא נדונה ושלא העסיקה בדורות קודמים את החכמים, שדנו, כפי שהרב סטופל ציין, לא רק בענייני איסור והיתר, ענייני שבת וכשרות, אלא בכל הבעיות החברתיות.
פרופ' נחום רקובר: עיסוק בבעיות חברתיות, לאור המקורות היהודים, היה בראש מעייניהם של חכמי התורה מאז ומתמיד.
פרופ' נחום רקובר: אני רוצה להתרכז הפעם לא כל-כך בפרטי הדברים, ותאמינו לי שיש מאות ואלפים של פרטי הלכות המתייחסים לכל אותם נושאים שהזכרתי, קרי: זיהומים, שמירת הטבע, דיני שמיטה ויובל, שימור הקרקע וכו'.
פרופ' נחום רקובר: אין תחום של נדון.
פרופ' נחום רקובר: יש הרבה תחומים שנדונו במקורות היהודים ולא דנים בהם היום במסגרת איכות הסביבה.
פרופ' נחום רקובר: אבל דנו בכל.
פרופ' נחום רקובר: מה שנראה לי יותר נכון זה להדגיש את הדברים הרעיוניים שעומדים בבסיס העיון בתחום המיוחד הזה של איכות הסביבה.
פרופ' נחום רקובר: הדברים ששמענו עד עכשיו הם כבר נותנים ומציעים מצע מצויין להמשך הדיון.
פרופ' נחום רקובר: אני מדבר על הדברים ששמענו מכבוד הראשון לציון, הדברים מהרב סטופל והדברים שגב' גינדיס וגב' צור אמרו.
פרופ' נחום רקובר: כל אחד מהם הביא מקורות יהודיים הנוגעים לענייננו.
פרופ' נחום רקובר: אני רוצה לבחון במילים אחדות, בקצרה, את נקודת המוצא של הנושא הזה.
פרופ' נחום רקובר: וגם בנקודת המוצא עסקו.
פרופ' נחום רקובר: הגישה היהודית לאיכות הסביבה, הייחוד היהודי לאיכות הסביבה, כפי שהודגש, הוא בכך שיש יחסי בורא ונברא.
פרופ' נחום רקובר: ההתייחסות היא לבריאה.
פרופ' נחום רקובר: ההתייחסות לבריאה איננה התייחסות אל משהו זר, אלא אל משהו מאד עצמי, אליי, קשור קשר טבעי ואמיתי, ישיר, משום שאם יש לי יחס נכון אל הבורא, יש לי יחס נכון אל כל מה שהבורא ברא.
פרופ' נחום רקובר: זה מתחייב.
פרופ' נחום רקובר: זה מרומז כבר באמרה הידועה של אחד מתלמידיו של הלל: "אוהב את המקום, אוהב את הבריות".
פרופ' נחום רקובר: מי שאוהב את המקום ממילא אוהב גם את בריותיו של המקום.
פרופ' נחום רקובר: אהבת הבריות היא בעצם הערך, המונח היהודי למה שהיום רגילים לדבר עליו ככבוד האדם.
פרופ' נחום רקובר: המילים כבוד האדם כפי שהן אינן מצויות במקורות שלנו.
פרופ' נחום רקובר: אבל יש מונח, ישנו מונח הרבה יותר, עמוק הרבה יותר ואמיתי הרבה יותר, והוא המונח שנקרא "אהבת הבריות", או "כבוד הבריות", שהוא מונח משפטי עם המון השלכות.
פרופ' נחום רקובר: כבר בתלמוד, במסכת ברכות, בדף י"ט, יש התייחסות לכך.
פרופ' נחום רקובר: הבריות – זה כבר מבטא את היחס שלי אל הזולת, לא אל האדם הסתמי, או אל האדמה הסתמית, אלא אל מה שנברא על-ידי הקב"ה.
פרופ' נחום רקובר: מי שיש לו זיקה אל הבורא ממילא יש לו זיקה אל כל מה שנברא על-ידי הבורא.
פרופ' נחום רקובר: ממילא הרגישות והאהבה, אם אפשר לומר גם כך, כל אלה נובעים מתוך הזיקה האמיתית שיש ליחס המיוחד הזה.
פרופ' נחום רקובר: זו נקודה אחת שראוי שניתן את הלב אליה.
פרופ' נחום רקובר: נראה לאחר מכן עוד כמה השלכות חשובות, גם רעיוניות וגם מעשיות, הנובעות מן הגישה הזאת.
פרופ' נחום רקובר: יש עניין אחר, חשוב לא פחות - וזאת בניגוד לכמה תנועות בתחום איכות הסביבה, שכדרכן של תנועות חדשות, שלא הכירו את האידיאות הללו, מפריזות ומעוותות ערכים שראוי שניתן את הדעת עליהם – והוא מעמדו של האדם בעולם.
פרופ' נחום רקובר: מעמדו של האדם בעולם נעוץ בזה שהוא בוודאי נברא.
פרופ' נחום רקובר: גם הבהמה נבראת.
פרופ' נחום רקובר: גם האדמה נבראת.
פרופ' נחום רקובר: אם כן, האדם – אדם ובהמה תושיע השם, אדם ובהמה שווים, אדם ואדמה שווים.
פרופ' נחום רקובר: זהו בהרעיון של התנועה שקוראת לעצמה DEEP ECOLOGY, האקולוגיה העמוקה, שבעצם אין כל יתרון לאדם על-פני הברואים האחרים.
פרופ' נחום רקובר: הם אומרים את ההיפך, שיש בו חיסרון, או חיסרון של האדם שמשחית את הטבע הרבה יותר מאשר בעלי חיים, בוודאי הרבה יותר מאשר הדומם שאינו משחית את הטבע כפי שהאדם עושה.
פרופ' נחום רקובר: אם כן, מהו יתרונו של האדם?
פרופ' נחום רקובר: – לא בדרך של אמירה סתמית, אלא עם מסקנות לגבי סדרי עדיפויות.
פרופ' נחום רקובר: אין כל העדפה לערכי האדם יותר מאשר לערכי הגנת החי, או ערכי הגנת הצומח.
פרופ' נחום רקובר: בנדון הזה הגישה היהודית שונה לחלוטין.
פרופ' נחום רקובר: האחריות היא אחריות עצומה לבריאה.
פרופ' נחום רקובר: כבר הראשון לציון הדגיש את שנאמר "ראה כמה מעשיי נאים הם", "שלא תקלקל את עולמי".
פרופ' נחום רקובר: גם אם נאמר "ורדו בדגי הים", ומאחורי כל מה שנאמר בספר בראשית, מזכיר הרב קוק שאין המדובר ברדייה של שליט עריץ, אלא ברדייה של אדם שהנשלט קרוב אליו כל-כך ברגשות עזים.
פרופ' נחום רקובר: ישנו המעמד המיוחד של האדם בסביבה.
פרופ' נחום רקובר: ה-DEEP ECOLOGY מתנגדים למונח סביבת האדם; איכות הסביבה הם אומרים.
פרופ' נחום רקובר: סביבה של מי?
פרופ' נחום רקובר: סביבה של האדם?
פרופ' נחום רקובר: מה פתאום שהאדם הוא במרכז והכל מסביבו?
פרופ' נחום רקובר: גם בזה הם כופרים.
פרופ' נחום רקובר: אבל אנחנו היהודים לא כופרים בזה.
פרופ' נחום רקובר: אנחנו עדיין חושבים שהמדובר הוא בהגנת הסביבה, כאשר הסביבה היא סביבת האדם והאדם במרכז, עם האחריות המרובה כל-כך לשמירה על הסביבה, אבל לא בהשפלת האדם לרמת הצומח, הדומם או בעל החי.
פרופ' נחום רקובר: כלומר, ישנן שתי דרכים בהשקפה הזאת.
פרופ' נחום רקובר: אפשר להגיד שאדם ואדמה, אדם ובהמה שווים על-ידי השפלת האדם לרמה הנמוכה, ועל-ידי כך למצוא את המכנה המשותף.
פרופ' נחום רקובר: אפשר גם ההיפך, כלומר לדבר על עליונות הבריאה שנבראה על-ידי הבורא, ומשום כך להגביה את כל הבריאה, את הדומם, את הצומח ואת החי לרמה גבוהה שרואים בה בעצם את מעשי הבורא.
פרופ' נחום רקובר: בשני המקרים אנחנו מקרבים את האדם אל הבריאה.
פרופ' נחום רקובר: אולם זה תלוי אם מושכים את הכל כלפי מעלה, כפי שהדבר הוא באמת כך, שהוא הרי נברא על-ידי הבורא, או שמשפילים את האדם ובכך יוצרים מכנה משותף נמוך מאד מאד.
פרופ' נחום רקובר: האדם, גם אחרי היותו נברא, הוא בכלל הבריות.
פרופ' נחום רקובר: כשאנחנו מדברים על אהבת הבריות אנחנו לא מדברים דווקא על אהבת האדם, אלא על אהבת הבריות כולם.
פרופ' נחום רקובר: באהבת הבריות כולם הכוונה היא לאהבת החי, אבל גם לאהבת הצומח וגם לאהבת הדומם.
פרופ' נחום רקובר: אהבת הכל.
פרופ' נחום רקובר: האהבה הזאת בוודאי מראה על זיקה, אבל עדיין האדם הוא בעליונות מיוחדת.
פרופ' נחום רקובר: מהי עליונותו של האדם?
פרופ' נחום רקובר: תרצו – צלם אלוקים שבו, תרצו – ראו דברי הרמב"ם בהלכות תשובה, בפרק ה', כשהוא מפרש את הפסוק "והיה האדם כאחד ממנו לדעת טוב ורע", לא כדרך הפרשנים שאנחנו מורגלים אליהם, אלא "והיה האדם כאחד", קרי: האדם הוא יחיד בעולם ממנו לדעת טוב ורע.
פרופ' נחום רקובר: הוא האדם, כך מפרש הרמב"ם בראש פרק ה' של ראש האדם, ממנו נדע טוב ורע.
פרופ' נחום רקובר: וזה כוח הבחירה.
פרופ' נחום רקובר: הבחירה של האדם היא שנותנת לו דבר שאין לא לבהמה, לא לצומח ולא לדומם.
פרופ' נחום רקובר: זה כוח הבחירה.
פרופ' נחום רקובר: הבחירה היא המייחדת את האדם.
פרופ' נחום רקובר: על זה אין לוותר ואין להתעלם מהייחוד הזה של האדם, והוא זה שנותן לו מעמד במרכז הבריאה, מעמד של אחריות.
פרופ' נחום רקובר: בין האחריויות  ישנה גם האחריות לסביבה.
פרופ' נחום רקובר: אבל היא נובעת מכוח הבחירה שניתנת לאדם כאדם.
פרופ' נחום רקובר: דובר על הנוי ועל ערכו של הנוי.
פרופ' נחום רקובר: שוב, הנוי הוא לא במנותק מהכל.
פרופ' נחום רקובר: לא מדובר בערך הנוי כשלעצמו בלא זיקה לאדם בהיותו גוף ונפש.
פרופ' נחום רקובר: במהות הזאת המיוחדת של האדם, גם כשמדברים בערכים הסביבתיים, מדברים בתועלת שיש לערכים הסביבתיים לכל מהותו של האדם; היינו:  לא רק על המהות הפיזית שלו, שבוודאי היא חשובה, אלא גם על המהות הרוחנית שלו.
פרופ' נחום רקובר: הרמב"ם מסביר את הדברים בשמונה פרקים, בפרקי המבוא למסכת אבות.
פרופ' נחום רקובר: שם הוא מסביר את התועלת שבנוי.
פרופ' נחום רקובר: כך הוא גם מסביר את דברי התלמוד בברכות, דף נ"ז, ששלושה דברים מרחיבים דעתו של אדם, כפי שהוזכר קודם לכן.
פרופ' נחום רקובר: אם כן, התועלת שבנוי היא בכך שאדם לא יכול לעסוק במושכלות יותר מדי, הוא עשוי להתייגע יותר מדי אם הוא רק יעסוק במושכלות, שבזה הוא מביא בעצם את ייחודו כאדם לפסגת שיא, וראוי שמפעם לפעם יפסיק וייהנה מן הטבע, ובזה הוא דעתו תתיישב, תתרחב ובכך הוא ימלא את ייעודו כאדם, שוב, כאדם על כל מכלול המהות של האדם, שהיא גוף נפש, למיצוי מלא.
פרופ' נחום רקובר: התלמוד במסכת ברכות מדבר על שלושה שמיישבים דעתו של אדם ועל שלושה שמרחיבים דעתו של אדם.
פרופ' נחום רקובר: אומרת הגמרא שבין השלושה שמיישבים דעתו של אדם מצויים "כל מראה וריח".
פרופ' נחום רקובר: רש"י פירש זאת כפי שהוא פירש.
פרופ' נחום רקובר: אבל הרב קוק פירש זאת בדרך מיוחדת.
פרופ' נחום רקובר: אני חושב שראוי להביא את לשונו של הרב קוק בהסברת האמרה התלמודית הזאת – כל מראה וריח שמיישבים דעתו של אדם.
פרופ' נחום רקובר: וכך אומר הרב קוק: נפש האדם בראה אלוקים שמחה בחייה ומוצאת נחת ברגשותיה, וכל זמן שיתאים האדם את חייו לחיי הטבע הכללי ימצא אושר ושמחת לב.
פרופ' נחום רקובר: אמנם בתגרת יד החברה האנושית, היינו קוראים לה היום המתורבתת, במרכאות או בלי מרכאות, התרחק האדם מרגשות הטבע הטהורים ונעכרה גם כן דעתו.
פרופ' נחום רקובר: על כן, ממשיך הרב קוק, המידה שתשיבהו אל יישוב דעתו הטבעית היא קורת הרוח הכללית המשותפת שימצא האדם בטבע.
פרופ' נחום רקובר: מהו "כל מראה וריח"?
פרופ' נחום רקובר: – קול זמרת הציפורים, כל מראה הדר הכרמל והשרון בפרחיהם הנחמדים, וריח השושנים, וכל פרי חמד אשר בגן השם.
פרופ' נחום רקובר: זהו כל מראה וריח שמשיבים דעתו של האדם.
פרופ' נחום רקובר: ההסתכלות הזאת על הטבע ועל התועלות שיש בהגנה על הסביבה אלה תועלות שראוי שניתן דעתנו עליהן לא רק כתועלת הרדודה, הנמוכה של האדם, שבזה הוא דומה לבעל חי, אלא כתועלת הנוספת, כערך המוסף שיש לתועלת כשמדברים על האדם, על מכלול האישיות של האדם.
פרופ' נחום רקובר: כל הערכים האלה משרתים את היות האדם לא רק גוף, אלא גם נפש, וכל אלה משרתים גם את האידיאל של השילוב היפה, שזה בעצם האתגר של האדם, שמחבר גשמי ברוחני.
פרופ' נחום רקובר: כאשר ההלכה והמקורות דיברו על עניינים אלה של הגנת הסביבה הם לא הבדילו בין רשות היחיד לבין רשות הרבים.
פרופ' נחום רקובר: אדרבא, מאחר שרשות הרבים היא רשות שהרבים שותפים לה, מידת הנזק שאדם עלול לגרום לרשות הרבים היא הרבה יותר חריפה וחמורה מאשר נזק שהוא עלול להזיק רק ליחיד, לבודד.
פרופ' נחום רקובר: ההשקפה הזאת, שוב, אם תרצו, גם היא תלוייה במקור שדיברנו עליו קודם לכן.
פרופ' נחום רקובר: מהו המקור של הימנעות מנזק?
פרופ' נחום רקובר: ונדבר אפילו ללא קשר לאיכות הסביבה.