GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירי רגב: ואז בעצם אתם יכולים לחלק את השטח ולהעביר אותם ליישובים זמניים ומרגע זה להחזיר אותם ל - - -
דוד צור: מה שחשוב להבין בכל הסיפור, שה-200 ומשהו מיליון שקל לא מנוצלים, בגלל התקיעה של התביעות.
דוד צור: ופעם שהפקק הזה ייפתח אז אפשר אולי - - -
<יהודה בכר: בדיוק מה שאמר פה חבר הכנסת צור, יש לי כרגע הרשאה ל-220 מיליון מהמדינה, אבל אני לא יכול לעבוד.
<יהודה בכר: אני כרגע מושקע ב-19 מיליון שקל רק על תשתיות על.
<יהודה בכר: אני כרגע פותח כבישים ומרחיב, כי הכבישים שהיו קודם, אי אפשר לנסוע בהם, כדי לשפר את איכות החיים.
<יהודה בכר: החוק הזה יאפשר לי לתת פיתוח לכל האזור.
נחמן שי: אתה מתנה את ההסכמה שלהם בהשקעה?
<יהודה בכר: כן, בטח.
<יהודה בכר: אני עושה שלבים שלבים.
<יהודה בכר: גם המדינה נותנת לי, המדינה לא נותנת לי את כל ה-220, היא נותנת לי, 'תוכיח לי ש-19 - - -
נחמן שי: מקל וגזר.
<קריאה: רק להשלים, אין התניה של פיתוח בפתרון היום, אלא שזה פשוט לא מצליח, כי אם צריך להעביר כביש היום, אז הפיתוח מתעכב.
מירי רגב: למה ברהט הוא לא מתעכב?
נחמן שי: משהו כאן לא ברור לי.
נחמן שי: שואלת היושב ראש למה ברהט - - -
מירי רגב: למה ברהט אנחנו רואים את הכיכרות, רואים את התנופה, רואים את הבניינים כלפי מעלה?
<קריאה: ברהט אין תביעות בעלות.
משה זלמן פייגלין: כשמדינת ישראל רוצה כיום להרחיב כביש, במקרה הצורך היא גם יודעת להפקיע כדי להרחיב כביש.
משה זלמן פייגלין: מה הבעיה לעשות את זה עכשיו לפני החוק?
דוד צור: זה נורא מסובך.
דוד צור: ראינו למשל הרחבה, צריך גם להתחשב במורכבות הזו, זה לא כביש שאתה מפנה שמאלה ימינה, פה מדובר כנראה על הפקעות, לצורך העניין, או הסדרה, נקרא לזה הסדרה - - -
משה זלמן פייגלין: לא, דוד, אתה לא עונה לי.
דוד צור: שהן בתוך החלקה שלו.
דוד צור: לשם רוצים - - -
משה זלמן פייגלין: אני אשאל בצורה יותר מפורטת.
משה זלמן פייגלין: כאשר מדובר בצורך ציבורי לפתח ואין ספק שיש פה צורך שכזה, במקום שבו הקרקעות שייכות - - - כאשר מדובר בצורך להפקיע ולפתח שטחים ציבוריים, הרחבות, כיכרות, מה שאתה רוצה, במקום שבו הבעלות פרטית, נניח שאין שאלות משפטיות למי זה שייך, יש דרכים לבצע את זה, ואילו כאן, כשהבעלות היא לא של מי שתפס את הקרקע, צריך חוק מיוחד.
משה זלמן פייגלין: זה דבר והיפוכו שמוליך לחשש כבד, אצלי לפחות, שגם אחרי החוק הזה כל מה שיקבלו יקבלו ומה שהם אמורים לתת על פי החוק לא ייתנו כי ממילא אין פה - - -
דוד צור: זה אנחנו חייבים לשמור, שזה לא יקרה.
משה זלמן פייגלין: אין פה שום מורא החוק על תושבי האזור.
משה זלמן פייגלין: לכן כל הדיבור הזה הוא דיבור מופרך.
משה זלמן פייגלין: אני לא נגד פיתוח ההתיישבות הבדואית בנגב, אבל אנחנו פשוט כאן מרמים את עצמנו, אנחנו משחקים בנדמה לי.
משה זלמן פייגלין: לא מדויק?
משה זלמן פייגלין: תסביר - - -
מירי רגב: טוב, זאת שאלה לסוף.
מירי רגב: אני לא רוצה עכשיו לפתוח את זה, אני רק רוצה ללמוד פה מהמקום.
<יהודה בכר: בואו ניתן לאורי.
מירי רגב: אז בבקשה, אורי, רק תסיים ואנחנו מפה נוסעים ללקייה ואחר כך נמשיך הלאה.
<אורי גנן: אני רוצה שנגדיל את הפוקוס לכל המרחב.
<אורי גנן: על אל-סייד דיברנו, פיתוח, היתרים, זה בעצם כל מרחב שוקת, כולל את אל-סייד, אום בטין, שנמצא מערבית לנו, וכל הפזורה מסביב.
<אורי גנן: זה 27,000 דונם, לפחות 21,000 דונם בתביעות בעלות.
<אורי גנן: שנבין את המשמעות.
<אורי גנן: כביש 6 שצריך לעבור פה, הרחבת כביש 31 - - -
נחמן שי: את 6 אי אפשר לקדם בגלל תביעות בעלות?
<אורי גנן: זה ייצור איזה שהוא קושי.
<אורי גנן: אני לא אומר שאי אפשר, אבל - - -
נחמן שי: שאל פייגלין - - -
<קריאה: אל"ף, המדינה עושה את זה, נחמן, יש צוותי משא ומתן שמטפלים בזה.
<קריאה: גם 31.
<אורי גנן: יש פה כמה רבדים.
נחמן שי: כביש 6 מקדמים.
<קריאה: גם 31 מקדמים.
<אורי גנן: אני רוצה להסביר.
<אורי גנן: כביש 6 עובר על כמה מקבצים.
<אורי גנן: למקבצים האלה צריך לפתור פתרון התיישבות, פתרון התיישבות שלהם כרגע כנראה בתוך אום בטין.
<אורי גנן: בתוך אום בטין גם שוב יש הרבה תביעות בעלות, אנחנו צריכים בכל זאת להגיע להסדר עם הבן אדם, כי מה לעשות, בשטח החוק הבדואי, כרגע האנשים האלה לא יוכלו להיכנס בתביעת בעלות של מישהו אחר.
<אורי גנן: זאת אומרת יש פה קשרים אחד לשני, ואני כן מאמין שהחוק פה יכול לעורר שינוי, יהיה מצב אחר, אם יש פה אדמות שרשומות על שם המדינה ואז צריך לדבר על הפקעה או דברים אחרים מאשר המצב כמו שהוא היום.
משה זלמן פייגלין: אתה מוכן לפרט בעניין הזה מה ההבדל בין החוק הבדואי לבין החוק של מדינת ישראל?
משה זלמן פייגלין: ולמה החוק הבדואי מפריע לחוק של מדינת ישראל?
משה זלמן פייגלין: ולמה, כמו שאמרת, אתה מקווה שאחרי החוק החדש של מדינת ישראל החוק הבדואי יתפוס פחות מהחוק של מדינת ישראל?
<יהודה בכר: אני אסביר.
<יהודה בכר: את הסוגיה הזו נסביר - - -
משה זלמן פייגלין: רבותיי, אתם שמים לב למה שקורה כאן?
<יהודה בכר: לא, לא, אין שאלה שלא נענה.
מירי רגב: חברים, הכול בסדר.
מירי רגב: אני גם אמרתי בתחילת הסיור - - -
משה זלמן פייגלין: יש לי שלוש דקות?
מירי רגב: לא, יש לך הרבה יותר ואנחנו נגיע בסוף הסיור לאיזה שהוא מקום שאפשר יהיה לשבת ולתת מענה לכל השאלות.
<יהודה בכר: משה, אתה תקבל תשובה.
מירי רגב: אורי, תמשיך.
מירי רגב: כמה זמן אתה פה במשא ומתן עם התושבים?
<אורי גנן: אני נמצא שנתיים וחצי בעצם באזורים האלה.
מירי רגב: אתה מצליח לקדם?
<אורי גנן: יש היום פחות או יותר 20% מהפוטנציאל של התושבים שהגישו בקשות להקצאות מגרשים, בכל מיני שלבים שונים בתהליך.
מירי רגב: מה עם ה-80%?
<אורי גנן: יש פה עדיין הרבה חוסר אמון, יש פה הרבה אנשים שאומרים 'אני לא מוכן כרגע להתעסק ב-5 מגרשים, אני רוצה פתרון כולל'.
<אורי גנן: הרבה אנשים שאני בא אליהם ואומר בואו נעשה הסדרה נקודתית על המגרשים שאתה מבקש, יש פה הרבה אנשים שמחכים לחוק, שמחכים לפתרון הכולל שיבטיח את העתיד של הילדים והנכדים שלהם.
<אורי גנן: זו הראייה פה.
מירי רגב: זאת אומרת זה החשש שלהם.
מירי רגב: ברגע שהם יידעו שהחוק קיים והם יקבלו את החלק שלהם בהתאם לכל ההיבטים והנגזרות של החוק אז הם כן יצטרפו לזה.
<אורי גנן: במיוחד באל-סייד זו הדאגה לדור העתיד.
<דורון אלמוג: יש דבר אחד שחשוב לדעת, החוק מקבע את המחיר.
<דורון אלמוג: עד היום מאז ימי פליאה אלבק, ב-1975, כל הזמן המחיר השתנה.
<דורון אלמוג: החוק יוצר סופיות מחיר.
<דורון אלמוג: זהו זה.
<דורון אלמוג: עכשיו הם מחכים לזה, כי הם יודעים שהחוק הולך להבטיח יותר ממה ש - - -
מירי רגב: שיש להם היום.
<דורון אלמוג: כן, חד משמעית.
<האני: זה בחצי תשובה למר פייגלין.
מירי רגב: אתה תושב פה?
<האני: כן.
מירי רגב: איך אתה מרגיש עם מה שהולך להיות פה?
<האני: אנחנו מקווים שיהיה טוב.
מירי רגב: אתם רוצים שכל הפזורה כאן תגיע להסדרה, שיהיה לכם סידור?
מירי רגב: שיהיה בית לכם, לילדים?
<האני: זה מה שאנחנו רוצים.
מירי רגב: ומה מעכב את זה?
<קריאה: ואיך בית הספר?
<קריאה: בית הספר פה טוב לכם?
<האני: בית הספר החדש?
<האני: זה טוב.
<האני: בטח שזה טוב.
מירי רגב: למה הילדים פה ולא לומדים עכשיו?
<האני: בגלל השביתה על העניין של האדמה.
מירי רגב: אז הם עכשיו בבית.
מירי רגב: הם לומדים גם את השפה העברית בבית הספר?
<האני: ברור, בטח.
מירי רגב: לא, כי אני רואה אותם פה והם לא מדברים עברית.
מירי רגב: הילדים.
<האני: מתחילים מכיתה - - - לא יודע מאיזה כיתה מתחילים ללמוד עברית, אבל מתחילים.
מירי רגב: לא מהגן הם מתחילים ללמוד עברית?
<האני: לא מהגן.
<האני: בשנתיים הראשונות, שלוש.
מירי רגב: תגיד לי, כשאתה שומע על החוק הזה, מאיפה אתה שומע על החוק של ההסדרה?
מירי רגב: מאיזה תקשורת אתה שומע?
מירי רגב: מהתקשורת הערבית, או גם מהתקשורת הישראלית?
<האני: משניהם.
מירי רגב: וממה שאתה מבין, נפגשת עם אורי, לדוגמה?
מירי רגב: אתה מכיר את אורי?
<האני: אני מכיר את אורי שהוא מסתובב לי כל הזמן בבית.
מירי רגב: אתה דיברת עם אורי פעם על מה בעצם החוק הזה אומר?
מירי רגב: מה זה ייתן לכם?
מירי רגב: דיברת עם אורי?
<אורי גנן: דיברתי יותר עם אבא שלו, לא איתו.
<אורי גנן: אתה הבן של עבד, לא?
מירי רגב: עם אבא שלו דיברת?
<אורי גנן: הייתי בבית שלו.
<האני: אבא שלי נפטר.
מירי רגב: אבא שלך נפטר?
<האני: ב-2002.
<האני: אבל יש לי אחים.
<האני: הנה, זה אח שלי, זו אדמה שלנו.
מירי רגב: אתה רוצה שנגיע לפתרון, שיהיה טוב גם לבדואים וגם לנגב.
<האני: בטח, זה ברור.
<האני: יהיה טוב.
<האני: אבל לא הריסות ומגרשים, יש לנו המון ילדים שצריכים מגרשים.
מירי רגב: ומה עם בנייה לגובה?
מירי רגב: שכל ילד יקבל קומה לגובה?
מירי רגב: נניח נותנים לכם מגרש, מה שמגיע לכם, עם בנייה לגובה.
<האני: אם יש למישהו שתי נשים, שלוש נשים.
מירי רגב: לא, עוד מעט אנחנו נטפל גם בזה.
מירי רגב: מה אתה חושב?
מירי רגב: תמשיך להתחתן עם ארבע-חמש נשים?
מירי רגב: חכה, גם בזה אני הולכת לטפל.
<האני: אי אפשר, אצלנו יש שתי נשים, שלוש.
מירי רגב: אין אי אפשר.
<האני: כן, זה הסדר - - -
מירי רגב: אז מה אתה רוצה, לכל אישה בית?
<האני: כל אישה, היא רוצה שני מגרשים.
מירי רגב: היא רוצה שני מגרשים, האישה?
מירי רגב: מעכשיו תהיה לך רק אישה אחת, רק אותה אתה תפנק.
מירי רגב: אין יותר שתיים, אין יותר שלוש, אין יותר ארבע.
מירי רגב: אתה חושב שאנחנו נאפשר את זה?
מירי רגב: טוב, בלקייה אנחנו נדבר.
<יהודה בכר: יגאל, משפט סיכום?
<יגאל בוסקילה: שאלת שאלה לעניין המשפט הבדואי או לא המשפט הבדואי.
<יגאל בוסקילה: המשפט הבדואי אומר, לפני שלא הסדרתי את ענייניי עם המדינה, בדואי אחר לא ייכנס לגור אצלי, גם אם הוא מקרב בני המשפחה וגם כאלה שלא.
<יגאל בוסקילה: לכן בחלק ניכר מהמקרים האלה שאתם רואים פה צפיפות, הצפיפות היא לא כזו שאנחנו יוצרים כמדינה.
<יגאל בוסקילה: דרך אגב, הבדואי עצמו, שמתגורר בתביעת הבעלות שלו פה, על ילדיו, לא יעבור להסדיר את התיישבותו בתביעת בעלות של בדואי אחר, למעט מקרה שבו הבדואי השני אומר 'הסדרתי - - -
משה זלמן פייגלין: אז תרשה לי לחדש לך משהו, שאולי לא שמעת.
משה זלמן פייגלין: נציג הבדואים בנגב, בבית המחוקקים, חבר הכנסת טלב אבו עראר, אמר שגם אחרי ההסדרה שלך אף אחד לא - - -
<יגאל בוסקילה: לא, הוא מייצג את עצמו.
משה זלמן פייגלין: לא, הוא מייצג את המשפט הבדואי.
משה זלמן פייגלין: הבעיה שהוא מכיר את המשפט הבדואי.
מירי רגב: לא נפתח את הדיון הזה פה.
מירי רגב: חבל, אמרנו שנענה שם.
<יהודה בכר: איך נראה לך הנושא של ההסדרה, עם כבישים, תשתיות, פיתוח, שיהיה לך מים וחשמל בבית?
<תושב המקום: זה בסדר גמור.
<יהודה בכר: מה בסדר גמור?
<יהודה בכר: תגיד מה בסדר.
<תושב המקום: זה בסדר אם יש מים, חשמל.
מירי רגב: אז מה לא בסדר?
<תושב המקום: הריסות.
מירי רגב: אבל אם אתה הורס לטובת בנייה, אתה לא הורס לטובת בנייה, אתה הורס כדי לעשות סדר, אתה הורס כדי שהמקומות האלה יהיו בנויים כמו רהט, שיהיו כמה מקומות כאלה להתיישבות הבדואית, שההתיישבות הבדואית תסתדר ולא יהיה כל הזמן פזורה ושכל הזמן יריבו על בעלות ושל מי זה ושל מי זה.
מירי רגב: נעשה סדר באדמות, פעם אחת ולתמיד יקבלו את מה שמגיע להם ואפילו קצת יותר, אז מה הבעיה בזה?
<תושב המקום: יש פה משפחות שאין להן אדמה, יש משפחות שיש להן.
<תושב המקום: הרוב אין להם אדמה.
מירי רגב: אבל הם גם יקבלו.
<תושב המקום: מי שאין לו אדמה?
מירי רגב: גם יקבל.
<תושב המקום: איפה יקבל?
מירי רגב: יקבל.
מירי רגב: באותם מגרשים.
<יהודה בכר: יש מגרשים פנויים פה, הוא יקבל מגרש מסודר ומפותח.
מירי רגב: אתם פשוט לא מכירים את החוק, אתם שומעים ממה שאומר טלב ואחרים, ובמקום לבוא ולשמוע ולראות מה עושים, אז אתם סתם עושים - - - החוק הזה אמור לתת פתרון למי שיש ולמי שאין.
<יהודה בכר: גם לילדים שלך, גם לזכאים שלך.
<תושב רהט: שאין להם מגרשים בכלל?
<תושב רהט: אני עם 9 ילדים, אין לי מגרש.
<תושב רהט: אני ברהט.
מירי רגב: אתה מרהט?
<תושב רהט: כן.
מירי רגב: איך קוראים לך?
מירי רגב: מאיזה משפחה אתה?
<תושב רהט: הוא אטארק, אני מרהט, תעודת זהות, תסתכלי.
מירי רגב: אני מאמינה לך.
<תושב רהט: תסתכלו כמה ילדים, 9 ילדים.
<תושב רהט: אין לי שום מגרש.
<תושב רהט: מגרש אחד אין לי.
<תושב רהט: עשר שנים אני מבקש מגרש, אין לי.
<תושב רהט: אני גר ברהט.
<יהודה בכר: אבל ברהט יש כרגע - - -
<תושב רהט: ברהט כרגע אין.
<תושב רהט: אל תגיד לי.
<תושב רהט: ברהט אין.
<יהודה בכר: כרגע אנחנו משקיעים ברהט 42,000 יחידות.
<יהודה בכר: ראית את ההרחבה ברהט?
<תושב רהט: אבל מתי?
<תושב רהט: עוד חמש-עשר שנים?
<יהודה בכר: לא, רגע, שנייה.
<תושב רהט: יש לי בן בגיל 25.
<יהודה בכר: קודם כל אתה יוודע מה שאני אומר?
<יהודה בכר: אתה ראית את ההרחבה ברהט שבונים שם בתים?
<יהודה בכר: ראית?
<תושב רהט: יש הרחבה?
<תושב רהט: אבל עוד חמש שנים, עשר שנים.
<יהודה בכר: לא - - -
מירי רגב: לא, הוא אומר לך עכשיו, בונים לך עכשיו.
מירי רגב: יגאל, קח את הפרטים שלו.
<יהודה בכר: זה המנהל.
<יהודה בכר: הוא ייקח את הפרטים ונטפל בעניין.
<תושב רהט: 9 ילדים ואין לי שום מגרש ברהט.
<יהודה בכר: הנה, לך ליגאל, הוא יטפל בך.
<תושב המקום: את שומעת?
<תושב המקום: יש אנשים, אין להם מגרש.
<תושב המקום: אין להם מגרשים בשבט סייד.
<תושב המקום: הם לא עשו שום דבר.
<תושב המקום: מה עשו?
<תושב המקום: רק בתי ספר.
מירי רגב: אבל יעשו.
מירי רגב: אנחנו רוצים לפתור את זה.
<קריאה: אנחנו עושים תשתית של חשמל, אנחנו עושים ביוב, אני צריך לפתוח פה דרכים.
<תושב המקום: יש דרכים, פתחו.
<תושב המקום: עבדו.
<קריאה: לא, לא מספיק.
<תושב המקום: אורי עבד.
<יהודה בכר: - - - כשנגיע לאזור לקייה, כשנגיע לאזור לקייה, הוא יספר לנו על התהליך, איך הוא רואה את הדברים.
<יהודה בכר: הוא קצין בצה"ל.
<כאמל אבו נאדי: אני כאמל אבו נאדי, אני תושב של הפזורה של לקייה.
<כאמל אבו נאדי: בעבר שירתתי בצה"ל, השתחררתי בדרגת סרן, הייתי קצין גיוס בדואים לצה"ל, שירתתי גם במסגרת של משרד ראש הממשלה.
<כאמל אבו נאדי: מי שהזמין אותי זה האיש שיושב פה, שהיה מפקד הימ"מ, דורון היה מפקדי.
<כאמל אבו נאדי: באמת שקשה לי לדבר היום, כי הסיפור הוא מורכב.
<כאמל אבו נאדי: כולם קשורים פה, הערבים, אנשי ימין, יהודים, שמאלנים, בעיה, אבל אני מקווה שאנשים יסתכלו ככה בגדול.
<כאמל אבו נאדי: אם אנחנו נמשיך להתייחס לסיפור בדברים הקטנים מאוד, אנחנו לא נצא מזה.
<כאמל אבו נאדי: הבדואים הם תושבי מדינת ישראל, הם נמצאים פה מלפני קום המדינה, חלקם הגדול משרתים בצה"ל ובכוחות הביטחון והמדינה צריכה להחליט באמת אם האזרחים האלה הם שווי זכויות או לא.
<כאמל אבו נאדי: אני כל הזמן הסתובבתי עם יהודה ועם דורון.
<כאמל אבו נאדי: בעצם מה שהביא אותנו היום למצב הזה זה הרבה יותר מעבר, גברתי יושבת ראש הוועדה, מאשר חוק פראוור או לא חוק.
<כאמל אבו נאדי: הבדואים הולכים אחורה, בכל המובנים.
<כאמל אבו נאדי: הדבר שהכי מפריע לי זה הקיצוניות שהולכת ומתגברת, השליטה של אנשי הצפון, הערבים מהצפון, כל חברי הכנסת שמצאו נקודת חולשה, לבוא ולהיכנס למגזר הבדואי.
<כאמל אבו נאדי: הם כל הזמן התנגדו, והבדואים, שמטבעם הם אנשים שלא ניצלו הזדמנויות בצורה הכי טובה, ואני כאחד שכל החיים שלו משרת בכוחות הביטחון, אני חייב להתריע על הנושא הזה.
<כאמל אבו נאדי: צריך להסדיר את ההתיישבות של הבדואים.
<כאמל אבו נאדי: כולם פה אמורים לשלם, גם הבדואים, כולם צריכים לשלם מחיר.
<כאמל אבו נאדי: לא הבדואים יקבלו את כל מה שהם רוצים ולא היהודים בסופו של דבר גם יקבלו את כל מה שהם רוצים.
<כאמל אבו נאדי: אני גר ביישוב לקייה, אני גם היום משמש כקב"ט של המועצה.
<כאמל אבו נאדי: העבירות, גברתי, עבירות תנועה, אם אני אספר לך מה שקורה שם.
<כאמל אבו נאדי: אני בתור בן אדם, אני - - - אנשים נוהגים בניגוד לכיוון התנועה, דורסים אנשים ובורחים, פשוט מאוד.
<כאמל אבו נאדי: חוקי הבנייה, לא שמים, רישוי עסקים לא קיים.
<כאמל אבו נאדי: אני רוצה להגיד לך, באמת פה זה המערב הפרוע.
<כאמל אבו נאדי: כל מי שרוצה לעשות עבירות, אומרים לו 'סע לבדואים, שם אין חוק'.
<כאמל אבו נאדי: הנושאים, מה שאמרתי לך, הם הרבה יותר מאשר בחברה, המדינה צריכה שיהיה לה רגולציה פה.
<כאמל אבו נאדי: חברים, גם זבולון וגם משה פייגלין, אני כל הזמן שומע אותך.
<כאמל אבו נאדי: אני יודע שאתה יהודי טוב ואני יודע שאת רוצה את טובת המדינה, אף אחד פה לא מתווכח, אבל אני לא רואה וגם לא הבנתי, קצת ויתור, או לא להתעסק בדברים, או כל אחד יוותר.
<כאמל אבו נאדי: תנו לחוק הזה לשרוד.
<כאמל אבו נאדי: אני אגיד לך למה, כי בעוד 20 שנה יהיה פה 500,000 בדואים, קשה אז לשלוט, ואז יבואו בטענות לחבר'ה שלי, יבואו לבדואי הממוצע, הבחור הטוב, ויגידו לו 'איפה היית?' הוא יאמר, 'הנה, אני פה היום, אני מדבר'.
<כאמל אבו נאדי: תלכו לקראתם.
<כאמל אבו נאדי: תוותרו, תאמינו לי, קצת, קצת יפגע.
<כאמל אבו נאדי: אתה יודע מה?
<כאמל אבו נאדי: בסדר, בוא נגיד משהו, פייגלין, הרי מי שהביא את החוק, הרי יושבים עליו כבר שלוש שנים, אם פראוור ובגין ירד דרומה והשופט ישב.
<כאמל אבו נאדי: אלה אנשים מקצוענים, גם יהודה פה, נתנו לאנשים, הם הפקידים הכי בכירים היום בדרום, הם מכירים את הבדואים הרבה יותר טוב ממך.
<כאמל אבו נאדי: תנו להם, תנו להם כוח.
<כאמל אבו נאדי: תנו להם, הם רוצים חוק.
<כאמל אבו נאדי: הבדואי הממוצע האמיתי, הבדואי הישראלי רוצה חוק.
<כאמל אבו נאדי: מה שאני רוצה להגיד, מה שאתם רואים פה בדרום, אני חייב להגיד משהו פה.
<כאמל אבו נאדי: מאוד מאוד כואב לי.
<כאמל אבו נאדי: אני חושב שבדואים לפני 20 שנה היו הרבה יותר ישראלים, הבדואים מתרחקים מהנושא הזה.
<כאמל אבו נאדי: אנחנו מאוד נצטרך בתור בדואים על הדבר הזה, אבל תחזיקו - - - הבדואים יותר נהיו דתיים, אבל אני יודע שהגיוס הוא תמיד ברמות של ירידות ועליות, ירידות ועליות.
<כאמל אבו נאדי: המספרים, 400, 450, זה מה שהוא אמר, זה נכון, בכל מחזור.
<כאמל אבו נאדי: זה מה שאני אומר באמת, תסתכלו על הדברים בצורה גדולה.
<כאמל אבו נאדי: הבדואים כולם יודעים, הדרום, מזרח, כולם אמרו את זה, ואני יודע שיש פה הרבה אנשים, הבדואים גם עולים על הגל הזה, בשביל להרוויח בסופו של דבר קולות.
<כאמל אבו נאדי: אתם פוליטיקאים, אתם יודעים את זה.
<כאמל אבו נאדי: הם מסתכלים על הקולות.
<כאמל אבו נאדי: הליכוד זכה ב-270 קולות אצל הבדואים.
<כאמל אבו נאדי: זה לא היה פעם.
<כאמל אבו נאדי: אני זוכר את מה שהיה פה, ואני לא מדבר כי היושבת ראש פה, אני סתם לוקח דוגמה את הליכוד, היו אלפים, אבל הבדואים התרחקו, ובאו החבר'ה מהצפון ומילאו את החלל הזה.
<כאמל אבו נאדי: עכשיו, זה היום לא ייעצר פה, זה ימשיך ויחמיר, עד שיבוא יום שיהיו מקרים שאני לא רוצה שיהיו.
משה זלמן פייגלין: תשמע, כאמל, אני רוצה לומר לך, אתה הגדרת מדויק את הבעיה.
משה זלמן פייגלין: הבעיה היא ריבונות, הבעיה היא משילות.
משה זלמן פייגלין: השאלה היא האם החוק הזה הוא תוצאה של הבעיה, או שהוא פתרון של הבעיה.
משה זלמן פייגלין: פה יש תקווה שהחוק הזה יהיה הפתרון של הבעיה, שאחרי שנסדיר יבוא תורה של הריבונות והמשילות.
משה זלמן פייגלין: אני טוען שבדיוק הפוך, בגלל שאין ריבונות ואין משילות הולכים אל הפתרון הקל של החוק, ומכיוון שכך מה שיקרה בעקבות היישום שלו, שהמשילות והריבונות עוד יפחתו.
משה זלמן פייגלין: כי מה שהחוק נותן, 7 מיליארד שקל, פחות או יותר בסך הכול, אבל כל זעקות שבר שאנחנו שומעים עכשיו מההנהגה הבדואית והערבית בעצם נועדה להכין את הקרקע, כפי שהם מודים במפורש בכך, שאת מה שהם צריכים לתת הם לא ייתנו, כי "החוק הבדואי" ימשיך ויגבר.
משה זלמן פייגלין: זה החשש שלי.
משה זלמן פייגלין: תראה, אני בהחלט חושב שאם מישהו בנה בית בשנות ה-70, אי אפשר עכשיו לבוא וסתם כך להרוס לו אותו.
משה זלמן פייגלין: אני מבין את זה.
משה זלמן פייגלין: אני גם הבנתי את זה בגוש קטיף, אבל לא חשוב, נעזוב את זה עכשיו.
משה זלמן פייגלין: בגוש קטיף זה היה חוקי, פה זה עדיין בלתי חוקי לפי כל בתי המשפט.
משה זלמן פייגלין: אבל לא על כך אנחנו מדברים.
משה זלמן פייגלין: אנחנו מדברים שחוטא ייצא שוב נשכר, מה שיעצים ויוכיח שבאמת הריבונות היא לא ישראלית.
משה זלמן פייגלין: כי כשאתה בא אל החוטא, לא בשם הריבונות והחוק, אלא בשם הרפיון של הריבונות שלך, ואתה נותן לו כל כך הרבה, אתה אומר לו בעצם 'אני מודה שזה שלך'.
משה זלמן פייגלין: הוא תופס מהחוק הזה רק דבר אחד, אתה לא נותן לו את שלך, של המדינה, אתה נותן לו את שלו ולכן הוא גם לעולם לא יסכים, הוא רק ייקח את מה שנוח לו וימשיך לשבת.
משה זלמן פייגלין: זו תהיה התוצאה של החוק הזה.
משה זלמן פייגלין: את הפתרון הטכני של הסדרת ההתיישבות, אין שום בעיה לפתור גם היום.
משה זלמן פייגלין: תבוא, תרחיב, תפתח, במגרשים הפנויים, את המגרשים הפנויים תציג חינם, לכל מי שאין לו דירה, אז תהיו בפזורה הבדואית.
משה זלמן פייגלין: אבל זה לא מה שאתה עושה.
משה זלמן פייגלין: מירי, לי אין שום אינטרס.
משה זלמן פייגלין: יש לי רק אינטרס אחד, שהמדינה תשלוט, תהיה ריבונית בכל מקום.
משה זלמן פייגלין: היום, כרגע נאמר לך שהיא לא שולטת.
<דורון אלמוג: תראו, חברים, משה, המדינה גם צריכה לכבד החלטות שלה.
<דורון אלמוג: עכשיו, אם בא השופט גולדברג, ישב שנה וחודשיים, אמר חוק, תפתרו את הבעיה הזאת באמצעות חוק, מדוע?
<דורון אלמוג: משום שאשמה המדינה, נתתם לבדואים לרשום תביעות, נרשמו התביעות על פי החלטות מדינת ישראל ולכן אני אומר לכם, רק חוק.
<דורון אלמוג: כ-200 מתוך 3,200 תביעות הגיעו לבתי משפט.
<דורון אלמוג: אומר גולדברג, בכל הפעמים שהדיון הגיע אליו בית המשפט קבע חד משמעית, האדמה היא אדמת מדינה, הבדואים במקרה הנדון לא הצליחו להוכיח בעלות על הקרקע.
<דורון אלמוג: אבל הוא בא ואומר, אם לא נחקוק חוק שיאפשר לנו במהירות לפתור את בעיית 3,000 התביעות לא נצליח בסופו של דבר לעשות את ההסדרה.
משה זלמן פייגלין: אז אני שואל אותך למה לא לחוקק היום חוק, הרבה יותר פשוט, שהיות שכל התביעות שהגיעו עד היום משנות ה-70 התבררו כלא נכונות והקרקע לא של הבדואים, על סמך התקדים החד משמעי הזה המדינה קובעת ששום דבר לא שלהם, כל תביעות הבעלות הללו מופרכות, ומתחילה להסדיר כבעלת הבית, ולא כמי שמתחננת לאישור של מי שהשטח לא לו, שיואיל ללכת תמורת 7 מיליארד דולר.
<דורון אלמוג: התשובה היא מאוד פשוטה.
<דורון אלמוג: שוב, מכיוון שבמדינת ישראל יש ממשלה והממשלה קיבלה החלטה בעניין הזה ואחר כך קידמה את ההחלטה.
<דורון אלמוג: ההחלטה הייתה לאמץ את דוח גולדברג.
<דורון אלמוג: לא מכיוון שכל אחד מאיתנו אוהב את דוח גולדברג, אלא מכיוון שממשלת ישראל החליטה לקדם, אימצה.
<דורון אלמוג: זה כבר היה ב-2009 ומאז התקדמנו.
<דורון אלמוג: עכשיו, בסופו של דבר, אני אומר לכם, הזמנתי אותך ללמוד את הבעיה.
<דורון אלמוג: לא, אין חוק.
<דורון אלמוג: גולדברג המליץ - - -
משה זלמן פייגלין: עם כל הכבוד לשופט גולדברג, אני נמצא פה כמחוקק.
משה זלמן פייגלין: אתה יודע, אתה הזמנת אותי, כי המדינה הזאת קיבלה את ההחלטה, הייתה המלצה, עכשיו אני כאן באוטובוס הזה כי אני צריך לקבל את ההחלטה.
משה זלמן פייגלין: לכן זכותי לשאול את השאלות, אתה לא יכול לענות לי - - - וגם קודם קיבלתי תשובה כזאת, אני פה, גם כאחד חלקי 20 של מייצגי המדינה הזאת ואני לא מקבל תשובות לשאלות שלי.
<דורון אלמוג: - - -
משה זלמן פייגלין: לא, אתה פה ואין בררה, כי חכמים החליטו.
משה זלמן פייגלין: זאת לא תשובה.
<יהודה בכר: אנחנו נמצאים פה בכתף בתרים.
<יהודה בכר: כתף שבעיניי היא מייצגת הרבה דברים, תיכף תראו בהמשך.
<יהודה בכר: יש לה תצפית מאוד טובה, גם לכיוון הר חברון, לכל היישובים פה באזור.
<יהודה בכר: אני אבקש מאבי, שייתן לנו קודם כל את המבט הכולל, לאחר מכן יגאל, שהוא מנהל המרחב פה ואחריו, עומר צור.
<יהודה בכר: עומר צור כבר שבוע מתרגש מהביקור הזה פה, עשה הכנות, עשה מאה סימולציות.
מירי רגב: אם על זה אתה משלם לו, על שבוע להתרגש, אז תוריד לו שבוע מהמשכורת.
<אבי הלר: מכובדיי, עוד הפעם, כדי להתמצא בתנאי השטח.
<אבי הלר: כביש 60, מבאר שבע, לצומת שוקת, מאין שבאנו, היישוב לקייה מצד שמאל, או בצד הצפון מזרחי שלנו, למטה במישור השטח שאנחנו רואים פה, למעשה זה השטח שאמור לקום כאן, קרית המודיעין.
<אבי הלר: ותיקים מאיתנו זוכרים את האזור ליקית.
נחמן שי: איזה קריה?
<אבי הלר: קרית המודיעין 8200, צומת גלילות כאן למטה.
<אבי הלר: במעבר צה"ל לנגב, מעבירים בסיסים גדולים, קרית ההדרכה צומת הנגב, קרית המודיעין 8200 פה וקרית התקשוב בבאר שבע, בקמפוס אוניברסיטת בן גוריון.
נחמן שי: אז פה החלטתם לשים את 8200?
<יהודה בכר: אנחנו נסביר תיכף בחלק שלנו יותר מפורט.
<אבי הלר: בתוך התהליך של ההסדרה של ההתיישבות הבדואית בנגב, למטה, מה שעברנו, צומת שוקת, תחנת פז, כל הרצועה לאורך כביש 31, תכנית של לפני כחודשיים, צירפנו 1,250 מגרשים למועצה המקומית לקייה, כתוספת ופוטנציאל האזור.
<אבי הלר: זה המשולש הזה.
<אבי הלר: זו הרחבה של היישוב.
נחמן שי: שמיועד למי?
<אבי הלר: אוכלוסייה מתוך היישוב ובכלל האזור.
<אבי הלר: מה שמאפיין את לקייה, תשימו לב לדבר אחד, לקייה נבנתה ותוכננה על ידי משרד הבינוי והשיכון בראשית הדרך, למעשה החלק המרכזי של היישוב מבוסס, כמו שראיתם באל-סייד, היישוב הקודם שהיינו, על בסיס של תביעות בעלות.
<אבי הלר: אבל השוני הוא, משרד הבינוי והשיכון לפני כ-10-15 שנה פיתח את התשתיות, היום יש מגרשים זמינים לבנות בית מחר בבוקר, וניתן להוציא היתר בנייה מכוח תכנית מתאר, ובגלל תביעות הבעלות, כמו שאמרו מקודם, כף רגלו של אף בדואי לא תדרוך על אותו מגרש.
<אבי הלר: הדוגמה הכי טובה, למעלה.
<אבי הלר: תסתכלו על הגבעה, רואים שם קצת עצים, הגג עם הרעפים, זה טלב אלסנאע, חבר הכנסת לשעבר.
<אבי הלר: בין תובעי הבעלות המרכזיים בלקייה זה משפחת אלסנאע.
<יהודה בכר: הצטרף אלינו אורח מאוד חשוב, יוסי מימון.
מירי רגב: דורון, מה זה פה?
<אבי הלר: זאת פזורה, מירי.
מירי רגב: פזורה של לקייה?
<דורון אלמוג: של אזור לקייה.
<אבי הלר: דבר אחד, בתוך המתחם, הריכוז הקטן הזה פה למטה זה בערך החלק המזרחי של קרית המודיעין, זו משפחת עבאדי.
<אבי הלר: יהודה וכל הצוות מטפלים באיך אנחנו נסדיר ונפנה אותם מהשטח.
<אבי הלר: יש הצעה לתכנון מפורט בחלק המזרחי של היישוב, כדי שהשטח יהיה זמין למשרד הביטחון ולצה"ל, לגדר ולבנות פה.
<יהודה בכר: יגאל, בבקשה, מנהל המרחב.
<יהודה בכר: ואחר כך מיד אחריו עומר צור, אחר כך יהיה זמן לשאלות.
<יגאל בוסקילה: היישוב עומר מאחורינו.
<יגאל בוסקילה: מה שאתם רואים פה ישירות מולנו זה אום בטין, על שני חלקיו, זה מה שאתם רואים עוד קצת פה.
<יגאל בוסקילה: מגמה אחת, דרום מזרחה, אל-סייד, היישוב שהיינו בו, על קו הרכס ח'ורה, יותר רחוק מיתר ומה שאתם רואים פה ישירות מולנו זה לקייה, כשכל בקעת באר שבע זה בעצם מה שאתם רואים פה, רמדין, דרום הר חברון, אשכולות, ומי שמכיר קצת את האזור ההוא, יער להב חוצץ בינינו לבינם.
<יגאל בוסקילה: אנחנו לא מכסים בתצפית כרגע את כל הפזורה שנמצאת כאן, אבל אנחנו רואים פה מקבצי מגורים של פזורות, שיש להם זיקה לתביעות הבעלות, כפי שכבר ציינו באל-סייד, ואתם רואים אותה גם כאן.
<יגאל בוסקילה: זיקה לתביעת בעלות עם המגורים שלהם.
<יגאל בוסקילה: כל האוכלוסייה שנמצאת כאן, כרגע באזור הזה שאנחנו נמצאים בו, כתף בתרים, ועד האזור פחות או יותר של מה שאתם רואים לקייה עצמה, הבתים האחרונים, או עצי הברוש, אתם רואים, הכי קרוב ללקייה, המתחם של בית הקברות זה עצי הברוש האלה, זה גבול השטח הסטטוטורי כרגע של לקייה, הרחבתה של לקייה מתאפשרת בעקבות זה שיש פה גם שטח שמבחינת התמ"מ, כפי שאבי אמר, הוא כזה שמאפשר גם שטח נוסף להרחבת לקייה, ככל שיידרש.
<יגאל בוסקילה: כרגע, סטטוטורית זה לקייה והרחבה נוספת שכוללת עוד - - -
זבולון כלפה: כל כולה, יגאל, על שטחי מדינה?
<יגאל בוסקילה: לא, ממש לא.
<יגאל בוסקילה: כולה תביעות בעלות.
<יגאל בוסקילה: אין כמעט בלקייה אדמות מדינה.
<יגאל בוסקילה: מה שאתה רואה אדמות מדינה בלקייה זה מה שכבר רווי במגורים.
זבולון כלפה: אז למה להיכנס להגדרה של שטחים חדשים כאשר למעלה לפני כן, לכיוון להבים, לא טיפלתם?
<יגאל בוסקילה: כי פעם, מה שאתה רואה פה, מה שאתה רואה כאן, למה כאן כן?
<יגאל בוסקילה: אל"ף, כי אין עוד מקום אחר, אין אדמות מדינה, מיצינו כבר את אדמות המדינה באזור לקייה.
<יגאל בוסקילה: כל מה שאתה רואה כאן אלה כבר אדמות שבתביעות בעלות.
<יגאל בוסקילה: זה אחת.
<יגאל בוסקילה: שתיים, כשלא נתנו מענה אז, היום נוצר מצב שבו תובעי הבעלות של חלקה כזאת, למשל, בקושי יש לו מגרשים בשביל עצמו.
<יגאל בוסקילה: כמות הגידול הטבעי שיש לו בתוך המשפחה שלו היא כזאת שאם יש 50 מגרשים, יש לו כבר צריכה של 70.