GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
בצלאל סמוטריץ': אתם תראו יפה מאוד שבסופו של דבר, מדובר על המרחב כולו.
בצלאל סמוטריץ': והמשמעות של לתקוע נעץ ולא להציג את מה שנמצא מסביבו, לא מאפשרת לנו לקיים דיון אמיתי.
בצלאל סמוטריץ': ולכן, שימו לב, עכשיו אנחנו עושים זום-אאוט, ופשוט סימנו פוליגון, עיגול אדום מסביב לכל מקבצי המבנים.
בצלאל סמוטריץ': תסתכלו על המסך – אנחנו רואים בסך הכול שלוש נקודות, הנה אחת ועוד שתיים.
בצלאל סמוטריץ': תסתכלו איך כל המרחב, אין פה שום נקודות, יש כאן מרחב שלם מלא בנייה.
בצלאל סמוטריץ': ובוא נצא עוד זום-אאוט, עד שנראה את כל איזור מרכז הנגב שאנחנו מדברים עליו כרגע, עדיין רק שלוש נקודות.
בצלאל סמוטריץ': כל המרחב הזה הוא עדיין שלושה יישובים בתוכנית.
בצלאל סמוטריץ': הנה פה, צצו לנו עוד שלוש נקודות בקצוות, כסייפה למעלה.
בצלאל סמוטריץ': תיכף תראו את כל ה-45, אנחנו לא המצאנו שום דבר, אגב, זו שכבה דיגיטלית.
בצלאל סמוטריץ': תסתכלו איך כל המרחב צבוע כולו בפזורה אחת גדולה של מבנים.
בצלאל סמוטריץ': ואי אפשר, אין מדינה מתוקנת שמסוגלת לתת שירותים לאזרחיה כאשר הם פרוסים בפריסה כזאת.
בצלאל סמוטריץ': אי אפשר להביא לשם קווי ביוב, אי אפשר להביא לשם כבישים.
בצלאל סמוטריץ': אפשר לצחוק.
באסל גטאס: איך נותנים לחוות בודדים?
מירי רגב: אל תתייחס, תדבר בבקשה - - -
בצלאל סמוטריץ': אני מבטיח להתייחס גם לחוות הבודדים.
באסל גטאס: חוות בודדים - - -
מירי רגב: אני מבקשת ממך.
מירי רגב: אל תתייחס כרגע.
מירי רגב: תתייחס רק למצגת שלך.
בצלאל סמוטריץ': תודה, גברתי.
בצלאל סמוטריץ': אנחנו מדברים רגע אחד על העובדות.
בצלאל סמוטריץ': שלב ראשון היה לראות איך נראית פריסת ההתיישבות, ובוא נדבר בשלושה משפטים על תביעות הבעלות.
בצלאל סמוטריץ': דובר על מספרים, רק 2%, רק 3%, אז זה קצת בקטן פה, אבל אתם רואים את מפת הנגב, אותם 13 מיליון דונם שמהווים שני שליש משטחה של מדינת ישראל.
בצלאל סמוטריץ': השטחים הירוקים הם שטחים לשימור בתמ"א 8 ובתמ"א 35.
בצלאל סמוטריץ': יש לנו פה שטחי אש בצהוב.
בצלאל סמוטריץ': תהיה לכם הזדמנות, כשתוציאו חוברת - - -
מירי רגב: אל תתייחס לזה.
מירי רגב: תתייחס לעניין שאתה רוצה לדבר.
<דבי גילד-חיו: לא, אבל הם דיברו - - -
מירי רגב: החוצה, דבי, החוצה.
מירי רגב: תוציא את דבי.
מירי רגב: תירגעי גם את.
מירי רגב: תחזרי אחר-כך.
<דבי גילד-חיו: אנחנו דיברנו שלוש דקות, והם - - -
מירי רגב: דבי, החוצה.
מירי רגב: די, אני לא מוכנה לזה.
<דבי גילד-חיו: אני גם רוצה רבע שעה - - -
מירי רגב: החוצה.
בצלאל סמוטריץ': אני מבטיח להגיע לתוכנית האלטרנטיבית ברבע שעה שלי.
בצלאל סמוטריץ': אנחנו נשארים עם שטחים להתיישבות, רק השטחים שצבועים בצבע סגול.
בצלאל סמוטריץ': אנחנו מדברים היום על 2.781 מיליון דונם.
בצלאל סמוטריץ': תביעות הבעלות של הבדואים – אני מדגיש: בעלות, לא חכירה, לא חקלאות, כל אחיזת העיניים שמנסים לעשות – אנחנו מדברים על למעלה מ-20% מסך השטח הזה, שנועד לצורכי אוכלוסיה.
בצלאל סמוטריץ': אותם 600 אלף דונם תביעות בעלות, מהווים 20% מהשטח שמיועד לצורכי התיישבות בכל איזור הנגב.
בצלאל סמוטריץ': מה זה, תביעות הבעלות?
בצלאל סמוטריץ': זה עמוד 31 בדוח גולדברג.
בצלאל סמוטריץ': עוד פעם, אני לא ממציא אף אחד מהנתונים שנמצאים פה.
בצלאל סמוטריץ': שימו לב, 324 משפחות תובעות 300 אלף דונם, זה ממוצע של כמעט אלף דונם למשפחה.
בצלאל סמוטריץ': צחקו פה כשדיברו על טייקונים שהולכים להיות.
בצלאל סמוטריץ': אם אנחנו נכיר בתביעות האלה, אנחנו בסך-הכול הופכים מיעוט קטן מאוד, 324 משפחות – תכפילו אותן ב-20, 30, 40 נפש, עדיין המספרים הם קטנים מאוד – לבעלי הרבה מאוד קרקע.
בצלאל סמוטריץ': הרוב הגדול באוכלוסיה הבדואית יישאר בלי שום דבר כתוצאה מההסדרים האלה.
בצלאל סמוטריץ': הוא לא ירוויח מזה שום דבר.
בצלאל סמוטריץ': אנחנו מדברים על פחות מאחוז מהאוכלוסיה, שתובע בעלות פרטית.
בצלאל סמוטריץ': עוד פעם, הוא לא תובע שימושים, הוא לא תובע יישובים, הרי היישובים תופסים שטחים נוספים שלא קשורים לתביעות הבעלות.
בצלאל סמוטריץ': הוא תובע בעלות פרטית על 20% משטח הנגב.
בצלאל סמוטריץ': אני חושב שזאת נקודה שצריך לתת עליה את הלב.
בצלאל סמוטריץ': אני מדלג מקוצר הזמן, ואני מגיע ברשותכם לניתוח תיאורטי חשוב מאוד, ואחר-כך אני גם אציג את עמדתנו בחמש דקות.
מירי רגב: שקט, שקט.
באסל גטאס: תסתכלי בשעון.
מירי רגב: הם מציגים את התוכנית שלהם.
תמר זנדברג: יש תוכנית?
בצלאל סמוטריץ': עוד רגע, תנו לי קצת קרדיט - - -
מירי רגב: חבל, זה מאריך את הזמן.
מירי רגב: לך לא יהיה כבר זמן להתייחס לתוכניות, כי אנחנו מסיימים ב-11:00.
תמר זנדברג: בסך-הכול שאלתי אם זו תוכנית.
תמר זנדברג: זו תשובה של כן או לא.
בצלאל סמוטריץ': זו תוכנית.
בצלאל סמוטריץ': עוד רגע את תראי אותה.
בצלאל סמוטריץ': אבל אי אפשר להביא תוכנית בלי לדבר על מה עומד בשורשיה.
בצלאל סמוטריץ': אני מנסה לנהל דיון רציני.
מירי רגב: בבקשה, תמשיך לדבר.
תמר זנדברג: שאלתי אם זו תוכנית.
תמר זנדברג: התשובה היא כן?
בצלאל סמוטריץ': התשובה היא, חד משמעית, כן.
בצלאל סמוטריץ': אפשר לאהוב את זה ואפשר לא, אבל הקונפליקט ארוך השנים שבין האוכלוסיה - - -
תמר זנדברג: לא אהבנו, ולא לא אהבנו.
תמר זנדברג: עוד לא ראינו.
תמר זנדברג: אז תציגו תוכנית.
בצלאל סמוטריץ': הקונפליקט ארוך השנים שבין האוכלוסיה הבדואית למדינת ישראל נע בשני צירים מקבילים לאורך כל שנות קיומה של מדינת ישראל.
בצלאל סמוטריץ': יש ציר לאומי – נרצה או לא נרצה, הבדואים הם ערביי ישראל, הם משלמים את המחיר, במרכאות או שלא במרכאות, על הניצחון של מדינת ישראל ב-48'.
בצלאל סמוטריץ': במקביל יש ציר אזרחי – הבדואים הם אזרחי מדינת ישראל לכל דבר ועניין.
בצלאל סמוטריץ': מדינת ישראל מחויבת להם - - -
באסל גטאס: הוועדה הפכה להיות - - -
מירי רגב: אתה יכול לצאת.
באסל גטאס: אני יוצא בעצמי.
באסל גטאס: מתחת לכבודי - - -
מירי רגב: חבל, אתם מאריכים את ההצגה הזאת.
מירי רגב: אבל עד שהוא לא יסיים את החמש-דקות - - -
בצלאל סמוטריץ': רבע שעה.
באסל גטאס: זה לא מקצועי.
מירי רגב: זה לא מקצועי, כי זה לא משהו שאתם רוצים.
באסל גטאס: תראי את מה שעשה אורן, ותראי שמים וארץ, ההבדל - - -
מירי רגב: תוציאו אותו בבקשה, החוצה.
באסל גטאס: לא צריך, אני יוצא לבד.
בצלאל סמוטריץ': יש כמובן, במקביל, ציר אזרחי חשוב מאוד.
בצלאל סמוטריץ': הבדואים הם אזרחי מדינת ישראל, ויש לזה כמובן שני צדדים.
בצלאל סמוטריץ': מדינת ישראל מחויבת להם, לכל מה שמדינה מתוקנת מחויבת לאזרחיה.
בצלאל סמוטריץ': הם מחויבים בצד השני למה שאזרחים נותנים למדינה.
בצלאל סמוטריץ': שתי הסוגיות, סוגיות הליבה שעליהן מדברים כשמדברים על הסדרת ההתיישבות, תביעות הבעלות והסדרת ההתיישבות, מקבילות לשתי הסוגיות הללו.
בצלאל סמוטריץ': יש לנו את סוגיית תביעות הבעלות, שהיא מדברת בטרמינולוגיה של סכסוך טריטוריאלי קולקטיבי על קרקע.
בצלאל סמוטריץ': ונרצה או לא נרצה, היא באה מעולם המושגים של אותו ציר לאומי של הקונפליקט.
בצלאל סמוטריץ': במקביל, יש את סוגיית הסדרת ההתיישבות – הרצון להקים יישובים, להסדיר יישובים, לתת תשתיות.
בצלאל סמוטריץ': הסוגיה הזו היא סוגיה אזרחית במהותה, אין לה שום קשר להיבט הטריטוריאלי.
בצלאל סמוטריץ': מי שלא רוצה להגיע לשום מקום, עושה הכול כדי למקד את הדיון ואת הפוקוס למישור הלאומי.
בצלאל סמוטריץ': המישור הלאומי הוא לא פתור, כפי שתראו.
בצלאל סמוטריץ': הוא בלתי פתיר כרגע.
בצלאל סמוטריץ': כפי שהסכסוך הישראלי-פלסטיני לא פתיר היום.
בצלאל סמוטריץ': אפשר נורא לרצות, אפשר נורא להתאמץ, ככל שאנחנו נתמקד בערוץ הלאומי, אנחנו מגיעים לדרך ללא מוצא.
בצלאל סמוטריץ': לעומת זאת, אם אנחנו נתמקד במישור האזרחי של הסכסוך, בהסדרת ההתיישבות, אנחנו בפירוש יכולים להגיע כאן לאוטוסטראדה ולפתור את הקונפליקט הזה, וזה משפט המפתח שלנו: אנחנו חייבים, מדינת ישראל חייבת לפתור סכסוך אזרחי ולא לנהל סכסוך לאומי.
בצלאל סמוטריץ': אני אומר בזהירות, יש לא מעט גורמים שיש להם אינטרס מובהק ועושים את זה במשך הרבה מאוד שנים, יש להם אינטרס מובהק לנהל סכסוך לאומי.
בצלאל סמוטריץ': הם לא רוצים לפתור סכסוך אזרחי.
בצלאל סמוטריץ': אנחנו רוצים בדיוק את ההיפך.
בצלאל סמוטריץ': ועכשיו אני מגיע, רבותי חברי הכנסת, למה אנחנו מציעים על רקע ההקדמות החשובות האלה.
בצלאל סמוטריץ': הנחות היסוד שלנו, קודם כל, תראו, הסדרת תביעות הבעלות בתוך היישובים, כבוד השר לשעבר בגין, לא יאפשרו לך, אם תרצה ואם לא תרצה, להכניס שבטים אחרים אל תוך היישובים.
בצלאל סמוטריץ': אף שבט או אף מטה בדואי לא ייכנס לגור באל-סעיד, גם אם תפתור שם, שם אין, את תביעות הבעלות.
בצלאל סמוטריץ': בסופו של דבר, המבנה השבטי הבדואי הוא כזה שלא הכול מתחיל ונגמר בשאלה אם הדונם שאני יושב עליו, אני יכול לשבת עליו או לא, אלא יש פה את המבנה השבטי והחברתי.
בצלאל סמוטריץ': נקודת מוצא נוספת, ואני מבקש ברשותכם, כדי לא להאריך, לחלק כאן במקביל נספח – אפשר להעביר, בבקשה, בשולחן – טבלה של נתוני משרד הפנים.
בצלאל סמוטריץ': אני לא רוצה שוב לדבר בסיסמאות על כל הפזורה הבדואית שמחולקת למקבצים וליישובים.
בצלאל סמוטריץ': אנחנו מדברים על סך הכול 76,000 תושבי פזורה.
בצלאל סמוטריץ': מתוכם 56,000 מתגוררים כבר היום, או מיועדים להתגורר, בתוך הקווים הכחולים של היישובים הקיימים על תביעות בעלות שלהם או על אדמות מדינה.
בצלאל סמוטריץ': זאת אומרת, לא צריך להזיז אף אחד מהם כדי להסדיר אותם היום.
בצלאל סמוטריץ': אני אגב מתחבר כאן להערתו של פרופסור יפתחאל, לנתק את שאלת תביעות הבעלות משאלת ההסדרה.
בצלאל סמוטריץ': כדי להסדיר את כל אותם תושבים, לא צריך לפתור שום תביעת בעלות.
בצלאל סמוטריץ': הם יושבים על תביעות הבעלות שלהם.
בצלאל סמוטריץ': צריך להסדיר אותם במקומם.
בצלאל סמוטריץ': עוד 14,000 מיועדים היום לפתרונות על אדמות מדינה.
בצלאל סמוטריץ': גם בשביל להסדיר את ההתיישבות שלהם, לא צריך לפתור את תביעות הבעלות ולחלק פה קרקעות מתנה.
בצלאל סמוטריץ': ואדי אל-נעם, ביר הדאג', רמת ציפורים – אדוני השר מכיר את התוכניות האלה היטב.
בצלאל סמוטריץ': זה אומר שאנחנו נשארנו בסך-הכול עם 6,000 תושבי פזורה שאין לנו כרגע בשבילם, נכון להיום, בתוכניות הקיימות, פתרונות קרקעיים, ואנחנו צריכים להמציא או לתת להם פתרונות.
בצלאל סמוטריץ': ולכן, התוכנית האלטרנטיבית שלנו נקראת: מחזירים את המדינה לנגב.
בצלאל סמוטריץ': מדינה יושבת על שתי רגליים: אכיפה ושירותים, מקל וגזר, מה שהמדינה נותנת לאזרחיה ומה שהיא דורשת מהם בצד השני של המטבע.
בצלאל סמוטריץ': לכל זה קוראים הסדרת התיישבות.
בצלאל סמוטריץ': איך עושים את זה?
בצלאל סמוטריץ': קודם כל, אנחנו מסדירים אך ורק את תביעות הבעלות שבתוך היישובים.
בצלאל סמוטריץ': אמרתי קודם שלא צריך את זה.
בצלאל סמוטריץ': צריך את זה רק כדי שיהיה אפשר לתכנן צורכי ציבור.
בצלאל סמוטריץ': אגב, בציביליזציה, כבוד השר בגין, לא צריך - - -
מירי רגב: זה נמצא בחוק.
בצלאל סמוטריץ': לא, זה לא נמצא בחוק.
בצלאל סמוטריץ': רגע, גברתי.
בצלאל סמוטריץ': כבוד השר בגין, לא צריך במצב מתוקן – בפתח-תקווה מפקיעים.
בצלאל סמוטריץ': יש שיטה כזו, כשמישהו רוצה לסלול כביש על קרקע פרטית של הגב - - -, אז הפקיעו לו, לא שאלו אותו הרבה שאלות.
בצלאל סמוטריץ': אבל נניח שלא רוצים פה ללכת בכוח.
בצלאל סמוטריץ': אני נדיב, אני בעד לתת מאה אחוז תמורה בקרקע לתביעות בעלות שנמצאות בתוך היישובים, מכיוון שאני רוצה ללכת על זה.
בצלאל סמוטריץ': יש פה בסך-הכול 60,000 דונם, 57,000 דונם, תביעות בעלות בתוך היישובים.
בצלאל סמוטריץ': ההנחה היא ששליש מזה בערך אנשים יישארו בתוך היישוב על מגרשים, וצריך לתת להם עוד 35,000 דונם אדמות מדינה בחוץ, לא תביעות בעלות, כי אני לא הולך פה להסדיר את כל הנגב.
בצלאל סמוטריץ': לוקח 35,000 דונם אדמות מדינה ונותן להם את זה כרגע, ויש לי מאה אחוז בתוך היישובים, כדי לאפשר פיתוח צורכי ציבור, וכדי לאפשר ריבוי טבעי של אותם שבטים שגרים היום.
בצלאל סמוטריץ': אף שבט, כאמור, לא ייכנס למקומות - - -
מירי רגב: יש לך עוד שתי דקות.
בצלאל סמוטריץ': אותם תושבים, כפי שאמרתי, שמתגוררים היום, אנחנו מסדירים אותם.
בצלאל סמוטריץ': מסדירים – שוב, זה דו-כיווני.
בצלאל סמוטריץ': הם מקבלים, אבל הם גם צריכים כמובן להגיש היתרי בנייה, לשלם ארנונה, לשלם אגרות בנייה וכולי.
בצלאל סמוטריץ': כפי שאמרתי, נשארו לנו 6,000 איש, צריך לא יותר משלושה-ארבעה יישובים על אדמות מדינה, בוא נלך בלארג' – דונם לכל ילד, שני דונם לכל ילד, הגענו פה ל-10,000 דונם בסך-הכול.
בצלאל סמוטריץ': אנחנו פה, עם 40–45 אלף דונם אדמות מדינה, סגרנו את הסיפור.
בצלאל סמוטריץ': וכמובן, במקביל, השקעה מסיבית בסוגיות מעטפת.
בצלאל סמוטריץ': אז זה יכול להיות תשתיות ורווחה, וחינוך ומתנ"סים, וזה כמובן, ריבוי נישואין ותעסוקת נשים ואכיפה וכולי, כדי לפתוח עתיד חדש לנגב.
בצלאל סמוטריץ': מה באשר לתביעות הבעלות?
בצלאל סמוטריץ': חברים יקרים, יש שופטים בירושלים.
בצלאל סמוטריץ': אורן – אני רואה שהוא יצא, אז זה גם כנראה לא מכבודו לשמוע.
מירי רגב: הוא פה.
בצלאל סמוטריץ': סליחה, סליחה.
בצלאל סמוטריץ': אני מתנצל ממש.
מירי רגב: דווקא רציתי להגיד לכם שאתם יכולים להתאחד.
מירי רגב: שאחד ועוד אחד זה כבר לא שתיים, זה יהיה שלוש.
בצלאל סמוטריץ': קבל את התנצלותי.
בצלאל סמוטריץ': אז אני רק רוצה להעמיד דברים על דיוקם באשר לתביעות הבעלות: ככל שהם תתבררנה בבתי-משפט, סביר להניח שרובן המוחלט לא תוכרנה.
בצלאל סמוטריץ': אתה מדבר על סעיף 78 לחוק הקרקעות העות'מאני, מ-1853.
בצלאל סמוטריץ': אל תשכח שבקרקעות מוואת, וכך פסקו כל בתי-המשפט עד היום, אי אפשר לזכות בבעלות מכוח עיבוד וחזקה.
בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.
בצלאל סמוטריץ': אין לי משפט סיכום.
מירי רגב: תודה רבה לך, עמדת בזמנים.
מירי רגב: אני חושבת, אורן, שיש לכם - - -
<שמוליק דוד: אבל הוא לא הציג תוכנית.
<שמוליק דוד: למה הוא לא הציג תוכנית?
מירי רגב: סליחה, קיבלת אישור?
<שמוליק דוד: זו לא תוכנית.
<שמוליק דוד: זו עמדה.
<שמוליק דוד: שמי שמוליק דוד.
בצלאל סמוטריץ': זו ממש תוכנית.
מירי רגב: שלום לך, שלום.
<שמוליק דוד: אני מייצג כאן 12 ארגונים שפעילים בתחום הזה.
מירי רגב: שלום לך, תודה.
מירי רגב: תצא החוצה, בבקשה.
<שמוליק דוד: הארגון הזה לא הציג תוכנית.
מירי רגב: תצא החוצה.
מירי רגב: לא נתתי לך אפשרות לדבר.
<שמוליק דוד: זה לא הוגן ברמה הכי - - -
מירי רגב: סליחה, זה הוגן מאוד.
<שמוליק דוד: יפה מאוד.
<שמוליק דוד: אז 12 ארגונים מבקשים זכות דיבור של רבע שעה.
<שמוליק דוד: ממש לא הוגן.
בצלאל סמוטריץ': אם לא הבנת, הצגנו תוכנית.
<שמוליק דוד: מה שמתנהל כאן, לא הוגן.
מירי רגב: אורן, אני חושבת שאתה ו"רגבים", יש לכם הרבה דברים במשותף.
מירי רגב: נראה לי ככה.
מירי רגב: חנא, אתה רוצה להיות אחרון הדוברים או עכשיו?
חנא סוייד: אני מעדיף עכשיו.
מירי רגב: אז חנא, בבקשה, רבע שעה, להדליק את האורות?
מירי רגב: להדליק את האורות, בבקשה.
מירי רגב: יש לך 15 דקות, ואני בטוחה שלך יפריעו פחות.
חנא סוייד: אל תהיי בטוחה, אבל בואי נבחן את זה.
חנא סוייד: גברתי היושבת-ראש, אני חושב שאזרח ישראלי רגיל, שהוא לא מומחה ולא קשור, לא מהצד הזה ולא מהצד הזה, לבעיה הזו, לא רוצה לעשוק את הבדואים.
חנא סוייד: אדם ליברל בישראל – למה לו לנשל את הבדואים בנגב?
חנא סוייד: רק מה הבעיה?
חנא סוייד: – הבעיה היא שהבדואים בנגב לא עמדו בסטנדרטים הפורמליים, האירופיים, המודרניים ביותר, בכך שיש להם טאבו, שיש להם נסח רישום על האדמות שלהם.
חנא סוייד: המדינה אכן כיבדה את הבעלויות של האזרחים הערבים לאחר קום המדינה, כיבדה את נסחי הטאבו שהיו בידי האוכלוסיה הערבית.
חנא סוייד: אחר-כך מה עשתה?
חנא סוייד: – היא הפקיעה את האדמות, אבל בסיסית, היא הכירה בבעלות של האזרחים הערבים על האדמות שלהם.
חנא סוייד: הבעיה בנגב היא אחרת.
חנא סוייד: פה, האזרחים הבדואים, מכיוון שהם מרוחקים באורח החיים שלהם, גיאוגרפית – היום, רק כשיש מזגנים, כולם רוצים ללכת לנגב.
חנא סוייד: קודם, רק הבדואים רצו להיות בנגב.
מירי רגב: ההורים שלי גם היו שם לפני שהיו מזגנים.
מירי רגב: קרית-גת זה בנגב.
חנא סוייד: באותו זמן הבדואים היו מרוחקים ממרכזי הציביליזציה, לא דאגו לעשות שם הסדרת מקרקעין, ולכן הבדואים נשארו תחת העות'מאנים, תחת הבריטים, וגם עד 69', עד חוק המקרקעין הישראלי, אף אחד לא שם לב אליהם, הם התבשלו במיץ של עצמם.
חנא סוייד: וכאן הבעיה: שאין הוכחה פורמלית אצל הבדואים לאדמות שלהם.
חנא סוייד: אנחנו יושבים כאן במה שנקרא: "טרה סנטה", האדמה הקדושה, בשם המיסיונרים.
חנא סוייד: באוסטרליה פיתחו מושג שנקרא "טרה נילוס".
חנא סוייד: כשהקולוניאליסטים הגיעו לאוסטרליה, הם לא ראו את הילידים, את האבוריג'ינים שם, הם לא ראו אותם, הם היו שקופים, אז אמרו: "טרה נילוס", במובן זה שהאדמה ריקה, אין אף אחד שם, לכן יש לנו זכויות על כל הקרקעות.
חנא סוייד: ההיגיון של בסיס החוק הזה הוא "טרה נילוס", שנכון, הבדואים היו בנגב, אי אפשר להתכחש לכך שהם נמצאים שם, אבל הטענה היא שהם ריחפו, שהם היו מרחפים על פני הקרקע, הזיעה שלהם לא התמזגה עם הקרקע, לכן אין להם זכויות בקרקע.
חנא סוייד: אני חושב שזו גישה שחצנית, יהירה, קולוניאליסטית.
חנא סוייד: אין לה מקום, בשום פנים ואופן.
חנא סוייד: נטען בשבוע שעבר כאן, שהעניין שאנחנו דנים בו הוא עניין של מאבק לאומי.
חנא סוייד: אני כופר בטענה הזו.
חנא סוייד: אין לאוכלוסיה הבדואית טענות לאומניות או לאומיות.
חנא סוייד: הם לא מבקשי אוטונומיה, הם לא מבקשים עצמאות.
חנא סוייד: הם מבקשים להיות אזרחים שווים במדינת ישראל.
חנא סוייד: מי שרוצה לצייר את מה שקורה בנגב כמאבק לאומי, הוא רוצה לחפות על כך שהוא נחות מבחינה הומאנית.
חנא סוייד: הוא רוצה להתחבא מאחורי הטענה שהבדואים רוצים לאכול את היהודים, הוא רוצה להבליט את הטענה הזו, על-מנת לחפות על העובדה שהוא לא רוצה להכיר בזכויות הבסיסיות של האוכלוסיה הבדואית.
חנא סוייד: ולכן, אני כאן מזכיר: צעירים בדואים משרתים בצבא הגנה לישראל.
חנא סוייד: וזו עובדה, ואף אחד לא יתכחש אליה.
חנא סוייד: ולכן אי אפשר לטעון שכאן יש מאבק לאומי.
חנא סוייד: מי שטוען את זה הוא נחות, והוא ירד מהפסים ההומאניים, והוא לא רוצה לטפל בבעיה הזו במושגים הומאניים ואזרחיים, ובמושגים של זכויות אדם.
חנא סוייד: אני שמעתי את הטענה כאן בשבוע שעבר.
חנא סוייד: איפה ארגוני זכויות האדם שהיו כשעקרו את גוש קטיף?
חנא סוייד: ואני חושב שזו טענה נכונה.
חנא סוייד: אנחנו נגד עקירת אזרחים ממקום מושבם.
חנא סוייד: רק מה ההבדל?
חנא סוייד: – אני מצדיק, מבחינה מוסרית, את המדינה כשהיא רוצה להוציא אנשים שהיא שלחה ובהסכמתם, לגור במקום מסוים, לנייד אותם, כי הם הסכימו והיא רצתה והיא שלחה אותם.
חנא סוייד: אבל אני לא מצדיק, ערכית ומוסרית, את המדינה, כשהיא רוצה לעקור אנשים שלא היא שלחה, שהם גרו באדמתם לפני שהמדינה קמה.
חנא סוייד: אלו שני דברים אחרים לחלוטין.
חנא סוייד: מי שטוען נגד ארגוני זכויות האדם שהיו אומרים למתנחלים, אל תלכו שם, אין לו טענה כלפי ארגוני זכויות האזרח היום שאומרים, אל תיגעו בבדואים.
חנא סוייד: אלו דברים אחרים לחלוטין.
משה זלמן פייגלין: אז רק להבין: המאחזים שהולכים נגד החוק, עכשיו ביהודה ושומרון, זה בסדר, אותם אסור לפנות, לפי שיטתך?
חנא סוייד: אתה רוצה לעשות צחוק מכל דבר.
משה זלמן פייגלין: לא, אני פשוט רוצה להיות בטוח שאני מבין על מה אתה מדבר.
חנא סוייד: אתה כבר רוצה לצחוק - - -
משה זלמן פייגלין: למה צחוק?
משה זלמן פייגלין: אני מקשיב לך - - -
מירי רגב: פייגלין, - - -
חנא סוייד: לא, אני אומר לך שהמדינה - - -
דב חנין: אתה כמוני יודע שהמאחזים הם בהסכמה - - -
חנא סוייד: בהסכמה, בקריצת עין - - -
מירי רגב: נא לא להפריע לחנא.
מירי רגב: ניתן רק לשאול שאלת הבהרה.
דב חנין: והממשלה נותנת להם הכול - - -
משה זלמן פייגלין: בשבוע שעבר נכחתי בגירוש של יישוב כזה.
מירי רגב: אין מקום לנאומים.
מירי רגב: היחידי שנואם עכשיו זה חנא.
חנא סוייד: הם נמצאים שם בהגנת המדינה.
חנא סוייד: המדינה מספקת להם שירותים, גם במאחזים.
משה זלמן פייגלין: ואלו שלא?
חנא סוייד: הם, בקריצת עין, נמצאים שם.
משה זלמן פייגלין: אבל עקרונית?
משה זלמן פייגלין: – אני שואל עקרונית.
חנא סוייד: אני אמרתי את העיקרון: למדינה יש זכות מוסרית, אם היא שולחת, למשוך.
חנא סוייד: אבל לא לגעת באנשים שהיו נמצאים שם לפני קום המדינה.
חנא סוייד: אני מבקש לפצות אותי על הזמן האבוד.
חנא סוייד: זמן פציעות.
מירי רגב: על שאלה לא.
משה זלמן פייגלין: אתה יודע כמה שאלות אתה שאלת?
מירי רגב: על שאלה אני לא מפצה.
מירי רגב: יש לך זמן, תמשיך לדבר.
חנא סוייד: גברתי היושבת-ראש, התוכנית שלנו אומרת שצריך לשלול את חוסר הוודאות והעמימות מהחוק הזה.
חנא סוייד: החוק הזה דומה למצב שבו מדינה רוצה לשלוח חללית, והיא שולחת חמישה-שישה אסטרונאוטים.
חנא סוייד: היא אומרת להם, אני שולחת אתכם, אבל אני לא יודעת מה יקרה לכם.
חנא סוייד: אילו הייתי אסטרונאוט, לא הייתי מסכים ללכת בחללית הזו, כי לא מראים לי מפת דרכים, מאיפה אני יוצא ואיפה אני חוזר.
חנא סוייד: יכול להיות שיש תקלות בדרך, אבל אני רוצה ודאות.
חנא סוייד: החוק הזה יוצר מצב של עמימות וחוסר ודאות מוחלט, בשני דברים: ב"נוהל שכן", שאני קראתי לו, ואני מניח שאת זוכרת את העניין הזה, - -
מירי רגב: תשנה, תשנה את "נוהל שכן".
חנא סוייד: - - בכך שהזכויות שלי קשורות בכך שזנדברג רוצה להיות שותפה או לא.
חנא סוייד: זה לא אזרחי.
חנא סוייד: זה לא מתיישב עם הבסיס של זכויות אדם.
חנא סוייד: דבר שני, הכרה ביישובים.
חנא סוייד: התוכנית הזו, כפי שאמרתי בפעם קודמת, היא מוציאה גזר-דין מוות על כ-20 יישובים, ומשאירה עוד כ-20 יישובים או קצת יותר, בעמימות מוחלטת .
חנא סוייד: הם לא יודעים מה יקרה להם.
חנא סוייד: אני הייתי שמח אם האחראים על התוכנית הזו היו אומרים, אנחנו הולכים להכיר ביישוב אחד.
חנא סוייד: יקראו לו בשם שלו.
חנא סוייד: למה אני אומר את זה?
חנא סוייד: – כי ההליך התכנוני נתן הכרה לאום אל-חיראן בזמנו.
חנא סוייד: ההליך התכנוני, ועדה, ועדה תכנונית שישבה, אחר-כך קיבלו מכתב ממשרד ראש הממשלה שזה לא טוב, ולא בסדר, וצריך לחשוב מחדש.
חנא סוייד: ואז חשבו מחדש, כמובן, והסירו את היישוב הזה.
חנא סוייד: אני חושב, העמימות היא הבעיה העיקרית בחוק הזה.
חנא סוייד: דבר שני, החוק הזה, אני אומר באחריות מלאה, הוא מתווה קו של אפרטהייד, שמחוצה לו אי אפשר להקים יישובים בדואים.
חנא סוייד: זה מזכיר חוקים – זה לא מזכיר, זה פוטו-קופי מחוק Group Areas Act, חוק אפרטהייד בדרום-אפריקה.
חנא סוייד: צריך לתת על זה את הדעת.
חנא סוייד: אי אפשר להסכים למצב שבו אומרים לבדואים, אתם בגטו הזה.
חנא סוייד: וחוץ זה, אסור לכם בשום פנים ואופן, למרות שיש להם תביעות בעלות גם מחוץ לחוק הזה.
באסל גטאס: חנא, חנא - - -
מירי רגב: לא - - -
באסל גטאס: בתוך הזמן שלו.
מירי רגב: אין לי בעיה, זה הזמן שלו.
באסל גטאס: אפילו באפרטהייד בדרום-אפריקה, איפה שהכירו איפה שהם נמצאים, המדינה לא התערבה.
מירי רגב: תעשו לי טובה, אני מתאפקת לא לענות על "אפרטהייד".
מירי רגב: אני לא יודעת איך אף אחד פה לא מתעורר.
מירי רגב: אבל תראה איך הימנים מכובדים לעומת החבר'ה מהשמאל.
חנא סוייד: כי זו עובדה, כי זו עובדה, גברתי.
חנא סוייד: כי זו עובדה.
חנא סוייד: תאמיני לי, זו עובדה.
מירי רגב: בסדר, זו עובדה.
מירי רגב: אוי, בחייך.
<קריאה: גם דן מרידור אומר.
משה זלמן פייגלין: גם כשהוא קרא לי "נחות", שתקתי.
חנא סוייד: לא קראתי לך, דרך אגב.
חנא סוייד: אני לא קראתי לך.
מירי רגב: חנא, בבקשה.
חנא סוייד: גברתי, אני חושב שאין, ולו קמצוץ של זכות מוסרית להגיד לאדם, תוכיח שהאדמה הזו היא שלך, יש לך חזקה עליה, ואחר כך להגיד לו, אני רוצה חצי ממנה, או שלושת-רבעי, או 80%.
חנא סוייד: איפה נשמע דבר כזה?
חנא סוייד: אני מוכיח בעלות על זה, ואז אתה אומר לי, אוקי, בסדר, לאחר שהוכחת בעלות על זה, אני לוקח חצי מזה.
חנא סוייד: כשמפקיעים אדמה צריך להראות שיש אינטרס ציבורי.
חנא סוייד: האינטרס הציבורי לא קיים במקרה הזה.
חנא סוייד: אני מתווה זכות כאן, במסגרת החוק הזה, לקחת חצי, שלושת-רבעי, או 80%, מהאדמה שלך, לאחר שאתה תוכיח שהאדמה הזו שלך.
חנא סוייד: דבר כזה לא קיים.
חנא סוייד: אין היגיון.
חנא סוייד: מי שירצה להיראות ליברל ומוסרי עם דבר כזה, הוא יפשוט את הבגדים בסופו של דבר.
חנא סוייד: אין מצב כזה.
חנא סוייד: משתמשים בחוק הזה כפטיש, כאשר הסדן הוא חוק המקרקעין.
חנא סוייד: נכון אמרו כאן שבית-המשפט העליון לא הכיר ולו בטענת בעלות אחת.
חנא סוייד: ולכן המחוקקים או המקדמים של החוק הזה, יודעים שאם לא תקבלו את פראוור, שבכל זאת נותן לכם משהו, יש את הסדן של חוק המקרקעין ופסיקת בג"ץ שתוציא אתכם אפס.
חנא סוייד: אבל תסכים אתי, כבוד השר, שזה מסוג הדברים שיורדים מהפסים מבחינה ערכית ומוסרית.
חנא סוייד: אז איפה היו הבדואים?
חנא סוייד: אין להם זכות כלל?
חנא סוייד: אילו בית-המשפט והחוק הישראלי הכיר בתביעת בעלות אחת, הייתי אומר, ניחא, תנסו, חבר'ה.
חנא סוייד: ואני רוצה להדגיש כאן שחוק המקרקעין לא בכדי חוקק ב-1969, ומיד לאחריו התחילו עם תהליך ההסדרה.
חנא סוייד: כלומר, קודם כל, הכינו את הבסיס החוקי בשביל לשלול את כל התביעות, ואחר-כך אמרו, בואו תתבעו עכשיו את הקרקעות.
<בני בגין: לא נכון, חנא.
בצלאל סמוטריץ': הדיון הוא לפי החוק העות'מאני, לא לפי חוק המקרקעין.
<קריאה: לא, הבריטי, הבריטי.
מירי רגב: סליחה, מה קרה לפרופסור?
חנא סוייד: החוק הקובע לגבי מקרקעין בישראל, הוא חוק המקרקעין משנת 1969.
חנא סוייד: ועל-פיו בתי-המשפט שופטים.
<בני בגין: שאימץ את פקודת הקרקעות הבריטית, שאימצה את חוק המקרקעין העות'מאני מ-1858.
חנא סוייד: אבל הוא החוק.
חנא סוייד: הוא החוק שבעצם שולל את כל הזכויות של האזרחים.
<בני בגין: הוא החוק שיסודו יציבות כלכלית, חנא.
<בני בגין: יסוד החוק הוא יציבות משפטית וכלכלית.
חנא סוייד: יציבות, יציבות, אבל אתה לא יכול תחת הכותרת של יציבות לנשל את האנשים, ולטעון אחר-כך שאתה מוסרי.
חנא סוייד: אתה לא יכול.
מירי רגב: הוספתי לך.
חנא סוייד: תודה, גברתי היושבת-ראש.
מירי רגב: זה רק בגלל שאתה בא לכל הדיונים.
חנא סוייד: אלו, או גם האחרים?
מירי רגב: בכלל.
חנא סוייד: ואני תורם להם.
מירי רגב: מאוד.
מירי רגב: קשה לי, אבל אני אומרת את זה – מאוד.
חנא סוייד: גברתי היושבת-ראש, אם אני רוצה לסגור מרפסת בבית שלי, אני מפרסם תוכנית, אני גר בצפון הרחוק, ואחד באילת יכול להתנגד לתוכנית.
חנא סוייד: איך יכול להיות מצב כזה, שבו ה-stakeholders, האנשים שיאבדו את כל העתיד שלהם, אין להם אפשרות להשמיע – לא במסגרת החוק, במסגרת תכנונית, כי אנחנו בסופו של דבר מדברים על הסדרה תכנונית.
חנא סוייד: כאן, החוק הזה מאמץ תוכנית שלדעתי היא תוכנית גרועה בנושא הזה.
חנא סוייד: היא מחלקת את הנגב לכמה שימושי קרקע, והיא מכתיבה, כאילו שזה ירד מהירח או מהשמיים, שפה יש מה שנקרא, נוף כפרי, חקלאי, שבו אפשר להקים יישובים.
חנא סוייד: מטר ממנו יש משהו שנקרא: נוף מדבר, ושם אי אפשר להקים יישובים, ופה אפשר להקים יישובים.
חנא סוייד: אני אומר לך שבעצם קודם כל, ירו מסמנים סביב המטרה.
חנא סוייד: בעצם התוכנית שהחוק הזה מאמץ, היא תוכנית שצריכה רוויזיה אמיתית.
חנא סוייד: באותה מידה, גברתי היושבת-ראש, שהוכן שינוי לתוכנית המתאר המחוזית – תוכנית המתאר המחוזית שונתה בשביל כמה חוות בודדים, בסדר?
חנא סוייד: יפה מאוד, מצוין, וגם חוק מיוחד בשביל זה – היה צריך להכין תוכנית תכנון שבעצם תאפשר ותקבל את ה-input של "רגבים" – ואני אומר לך, גם הם דיברו והציגו כאן נתונים מעניינים, אבל בעיקר את התוכנית של הכפרים הבלתי-מוכרים – תוכנית שבסופו של דבר תענה על שני דברים.
חנא סוייד: דבר ראשון, הזכויות של האזרחים, זכויות האדם.
חנא סוייד: אי אפשר לרמוס את זכויות האדם תחת הטענה של יציבות ושל שום דבר אחר.
חנא סוייד: כשרוצים למקם שם את מרכז הסייבר-ספייס באותו מקום, יש חוסר תום לב.
חנא סוייד: במקום שטוענים שרוצים ליישב ולהסדיר את האוכלוסיה הבדואית יש עכשיו תוכניות להקים עשרות יישובים יהודיים.
חנא סוייד: אין לי בעיה, בעיקרון.
חנא סוייד: אבל אי אפשר לטעון מצד אחד שבאותו מקום צר ומלא כפי שהראו אותו כאן, הוא צפוף לחלוטין, אי אפשר להכניס סיכה, אבל יחד עם זה הם מתכננים להקים שם עשרות יישובים.
חנא סוייד: אני חושב שזה חוסר תום לב.
חנא סוייד: זה צחוק בעיניים.
חנא סוייד: עושים צחוק מכל העבודה הזו.
חנא סוייד: יש רק מטרה אחת כאן, והיא שהמדינה תחת הכותרת של ציונות – אין כאן התנגשות, לא בין ציונות ולאומנות, לבין הזכויות הבסיסיות של האוכלוסיה הבדואית.