GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה זלמן פייגלין: נו, - - גירוש היהודים בגוש-קטיף, הפרת זכויות אדם פי אלף אלפי אלפים יותר מכל סוג ורקע שאנחנו דנים פה עכשיו, הדעות אכן היו הפוכות, מה לעשות.
משה זלמן פייגלין: איפה הבעיה?
משה זלמן פייגלין: הבעיה היא שאנחנו רואים את עצמנו – בגוש-קטיף לא הייתה שום בעיה חוקית, חוקים עברו, משרד היועץ המשפטי נתן את כל הסיוע, המערכת המשפטית התייצבה למימוש חוק פינוי-פיצוי ללא כחל וסרק, פתרה את כל הבעיות בלי שום בעיה.
משה זלמן פייגלין: ובכוח - - -
משה זלמן פייגלין: תתני לי לסיים, בבקשה.
משה זלמן פייגלין: - - ואילו כאן המערכת, שאת מייצגת כאן, גברת זילבר, מייצרת לופ בתוך לופ בתוך לופ, אחרי שכבר יש חוק, וכבר יש את האפשרות, והכנסת, נציגיה - - -
תמר זנדברג: זה נכון, דרך אגב, אתה צודק.
משה זלמן פייגלין: נציגי העם הריבוניים אמרו את דברם.
משה זלמן פייגלין: מה שאני מזהה כאן, הבעיה היא לא מה אומרת מרצ או מה אומר הליכוד, מה אומר השמאל או מה אומר הימין, זה בסדר גמור, זה תפקידנו.
משה זלמן פייגלין: הבעיה היא שמשרד היועץ המשפטי, המערכת שאותה את מייצגת כאן, מתייצבת חד-משמעית גם בעניין הזה וגם בעניינים אחרים, עם אג'נדה פוליטית אידיאולוגית ברורה לצורך מסמוס החוק הקיים, זה מה שקורה כאן, לא שום דבר אחר.
משה זלמן פייגלין: אני לא מאמין שראש הממשלה, משרד ראש הממשלה לא היה מנצל את החוק ואת המתקן שהוקם, אלמלא אתם הייתם יוצרים את הלופ הזה, יוצרים בעיה מתוך בעיה, אני אומר לך, גברתי, ובזה אני מסיים - - -
מירי רגב: מאה אחוז, אתה נגעת בליבה של הליבה, זו גם דעתי.
תמר זנדברג: בזה אתה צודק.
משה זלמן פייגלין: זה לעולם – הם מנהלים את המדינה ולא אנחנו.
ישראל חסון: מירי, אני רוצה להודות למשה על דבריו.
מירי רגב: מסלאווי, בבקשה.
מירי רגב: לאחר מכן דב חנין, אם ייתנו לך לדבר.
<שלמה מסלאווי: שלום לכולם, תושב שכונת התקווה, יושב-ראש ועד הפעולה בנושא המסתננים.
תמר זנדברג: חבר מועצת עיריית תל-אביב יפו.
<שלמה מסלאווי: חבר מועצת עיריית תל-אביב יפו.
<שלמה מסלאווי: באמת, תמי, גם הייתי מצפה שיעזרו לנו, אלה שהיו לפחות במועצת העירייה.
מיכל רוזין: אנחנו רוצים לעזור, אנחנו לא נגד, ההפך.
<עובד חוגי: לא נראה, בדיוק הפוך.
מיכל רוזין: לא נכון, ממש לא.
<שלמה מסלאווי: כאן בעצם מתנהל דיון, וכך אנחנו הקבוצה שהגיעה לפה היום, וקבוצה נוספת שהגיעה כשהיה דיון בבג"ץ, הגיעו כ-70 איש לבג"ץ, ועדיין אנחנו מחכים לתשובה של בג"ץ.
<שלמה מסלאווי: אנחנו שואלים את עצמנו בעצם, מדברים על מדינה שלישית, על פתרון כזה או אחר, אבל מה בינתיים יקרה עם התושבים שנמצאים בשכונות דרום תל-אביב?
<שלמה מסלאווי: המצב שם חמור ביותר.
<שלמה מסלאווי: אם אנחנו מדברים על נושא האלימות והפשע, זה דבר שהפך להיות בשגרה.
<שלמה מסלאווי: אפילו משטרת ישראל, ואנחנו לא מעט מדברים אתם, גם הם הרימו ידיים.
<שלמה מסלאווי: כמו שנאמר קודם, יש בעיה בגילוי, אמרת את זה לפני דקה.
<שלמה מסלאווי: אז תנסו לחשוב רגע, כשתקפו את אלעזר שטרן, למחרת אותו אריתריאי כבר לא היה בסביבה, באותה שכונה, אז מה יבינו ויחשבו כל החברים שלו, שכאילו לגיטימי לעשות כאלה דברים.
<שלמה מסלאווי: ומה יגידו אלה שנעצרים לתקופה של שעה-שעתיים-שלוש שעות, שעשו עבירה חמורה או קלה, והם חוזרים שוב פעם לאזור שלהם, אז זה נתפס בעיני החברים שלהם כדבר לגיטימי.
<שלמה מסלאווי: ושוב פעם זה נוחת כמובן על התושבים.
<שלמה מסלאווי: אבל בכל זאת, אני חושב שאם מנסים לחשוב על פתרונות, אם נסתכל או נבדוק מה קורה באוסטרליה, הרי הפליטים שם, ושם מדברים על פליטים אמיתיים, לא מגיעים לסידני או למלבורן; או ניקח את סוריה, הפליטים שלהם לא מגיעים לאנקרה ואיסטנבול, יש שם מחנה פליטים.
<שלמה מסלאווי: אם הם פליטים, זה להעביר אותם למתקני שהייה.
<שלמה מסלאווי: למה נבנו מתקני השהייה ב-300 מיליון שקל?
<שלמה מסלאווי: מדינת ישראל הרי שילמה עבור זה.
<שלמה מסלאווי: ושם, אני חושב שכן נדאג לתנאים הבסיסיים שלהם, כל מה שצריך, כל מה שקשור מסביב – במקום לתת להם מרק שיחכו בתור איזה שעה ולבזות אותם, או שכמובן יש כמה אלפים, מאות, אולי אלפים גם שחסרי בית.
<שלמה מסלאווי: להעביר אותם לשם, עד שיימצא פתרון אמיתי לבעיה שלהם.
<שלמה מסלאווי: לבדוק מעמד של פליטות.
<שלמה מסלאווי: מי שפליט כן צריך לסייע לו, מי שלא, צריך לחזור ארצה, לבתים שלהם.
<שלמה מסלאווי: ולא לשכוח שכל אלה שנמצאים כאן, בעצם כמעט כל אלה שעובדים, התעשרו.
<שלמה מסלאווי: אם כאן במדינה הזאת הם עושים כ-10,000 דולר, במדינה שלהם, באריתריאה, סודן, בערך הם מרוויחים איזה 200 דולר, אז מי שכאן נמצא, בעצם התעשר.
<שלמה מסלאווי: הוא יכול לחזור לארץ שלו, וגם הוא ייהנה, המשפחה שלו תהנה, הסביבה שלו תהנה.
<שלמה מסלאווי: אז אני לא חושב שכל הזמן להגיד, פליטים ומסכנים, אלא דברים שאנחנו שומעים מדי פעם.
<שלמה מסלאווי: דיברה כאן עורכת-דין זילבר לגבי זה שהם באו לשפר מצב כלכלי, את אמרת, נכון, אז חלקם הגדול שיפר מצב כלכלי, אז קדימה, צריך לחזור לארצות שלהם.
<שלמה מסלאווי: מה עוד שמדברים על מצב של מלחמה, הרי אנחנו יודעים שבאריתריאה אין מצב של מלחמה.
<שלמה מסלאווי: אולי יש מצב של דיקטטורה, אבל לא מלחמה.
<שלמה מסלאווי: אפשר להחזיר אותם לשם.
<שלמה מסלאווי: ויש כאלה שכן רוצים לחזור לשם.
תמר זנדברג: זו שאלה טובה, אם אפשר לקבל את עמדת משרד היועץ המשפטי לממשלה, משרד המשפטים לגבי אריתריאה.
<דינה זילבר: הגורם המוסמך להתייחס לגבי המצב, לגבי מדינות זה משרד החוץ, אז ברשותך.
מיכל רוזין: זה לא משרד החוץ.
מיכל רוזין: הבנו כבר שזה לא משרד החוץ, זה חגי הדס ומשרד ראש הממשלה.
מיכל רוזין: משרד החוץ אמר על דפי העיתונים שהוא לא בעניין.
מירי רגב: חגי הדס, הוא איננו ונזמן אותו.
תמר זנדברג: משהו חסר בדיון הזה – יש מצב אחד לגבי סודן, ויש מצב אחר לגבי אריתריאה ומדינות אחרות, שאפילו המדינה התחייבה לבג"ץ במסגרת מה שידוע בתור מדיניות אי-הרחקה, שאפילו מופיע כאן בנייר של הדס, אם תוכלו להסביר את הנושא הזה.
תמר זנדברג: אני שואלת שאלה, את מתייחסת?
<דינה זילבר: כשיגיע תורי, אתייחס.
מירי רגב: תמר, את תכף מדברת, תשאלי את השאלה בזמן שאת צריכה לדבר.
מירי רגב: שלמה תתחיל, בבקשה.
<שלמה מסלאווי: דיברה כאן עורכת-דין זילבר על שמירת זכויות אדם, אבל פעם ניסיתם לחשוב גם על האדם השני?
<עובד חוגי: עלינו?
<שלמה מסלאווי: אני אף פעם לא שמעתי את זה.
<עובד חוגי: לא חשבתם בכלל.
<עובד חוגי: אם הייתם חושבים, הייתם פועלים אחרת.
<איילה סינואני: תדאגו לנו לזכויות.
<קריאה: לא הקצבתם מילה אחת עלינו, מילה אחת.
<קריאה: על התושבים לא דיברתם, רק על המסתננים.
<קריאה: אף אחד לא דיבר פה - - -
<אבינועם לוגאשי: שבוע אצלנו ואז תראו, אחר כך - - -
<קריאה: הילדים לא יכולים להסתובב אפילו רגע אחד בלי שמירה.
<איילה סיונאני: אשתו כמעט נאנסה בשכונת שפירא.
<אבינועם לוגאשי: עד איפה אנחנו מגיעים – מתחילים עם ילדה בת 11, שורקים לה, מתחילים אתה, כל הבנות לא יכולות לצאת מהבית.
<עובד חוגי: אתם חושבים עלינו בכלל, או מנותקים בכלל?
מירי רגב: חבר'ה, ניתן לכם לדבר.
מירי רגב: שלמה, תסיים בבקשה.
<עובד חוגי: עוד שלושה חודשים לחכות.
<קריאה: הטרדה מינית חמורה כל יום.
<שלמה מסלאווי: וכאן מדברים אתנו על עבירה חמורה או לא חמורה.
<שלמה מסלאווי: הטרדה מינית, תמי, היא חמורה או לא?
תמר זנדברג: מאוד חמורה.
מיכל רוזין: מאוד חמורה.
<שלמה מסלאווי: אני מודיע לך שזה קורה כל יום, כל יום.
תמר זנדברג: בדיזנגוף זה קורה כל יום.
<שלמה מסלאווי: לא, לא באותה רמה.
<שלמה מסלאווי: לא באותה רמה, באמת, ואת יודעת את זה, ממש לא באותה רמה.
תמר זנדברג: אני יודעת את זה היטב.
מירי רגב: אני צריכה גם לסיים את הדיון, ויש עוד כמה שצריכים לדבר.
<שלמה מסלאווי: לסיום, אני אומר, מה שאנחנו מבקשים, שבינתיים תחשבו על משהו שיקרה עד להחזרה למדינה שלישית, או פתרון כזה או אחר, כי אני מודיע לכם שהמצב בשכונות לא יכול להימשך.
<שלמה מסלאווי: אי-אפשר שזה יימשך ככה, ותחשבו על איזה כיוון או רעיון.
<דוד דהאן: פתרון מיידי לנושא הזה.
מירי רגב: דב חנין, בבקשה, לאחר מכן עובד חוגי, לאחר מכן תמר.
דב חנין: חמש הערות מאוד בקיצור.
דב חנין: הערה ראשונה היא הערה מקדמית, אני מרגיש מאוד לא נוח בדיון הזה, כי בעצם מי שאמור לתת לנו תשובות זה אנשי מקצוע, דרגים מקצועיים במשרדי הממשלה, אני לא חושב שאתם הכתובת, עם כל הכבוד לכם.
דב חנין: מי שצריך לתת את התשובות בשאלות הקשות האלה, והשאלות הן מאוד קשות, זה ראש הממשלה.
דב חנין: אותו צריך להזמין, יש פה שאלות של מדיניות, יש שאלות עקרוניות, אי-אפשר להסתפק בסיסמאות, אי-אפשר להסתפק בהכרזות, יש פה שאלות שצריך לתת עליהן תשובות אמיתיות לאנשים שנמצאים פה, ובאים פה פעם אחר פעם - - -
מירי רגב: תכף אגיד לך מי צריך לתת את התשובות, זה רחוק מלהיות ראש ממשלה.
דב חנין: אוקיי, אני שמח שאת מגנה על ראש הממשלה, גברתי, אבל מי שצריך לתת את התשובות זה ראש הממשלה.
דב חנין: האנשים האלה באים לפה פעם אחר פעם, אני מסתכל עליהם, אני שומע אותם, אני גם מכיר את המציאות בשכונות שלהם, אני שומע את שלמה, אני שומע את עובד.
דב חנין: מה ששלמה אמר, המצב לא יכול להימשך, הוא צודק לגמרי.
דב חנין: המצב לא יכול להימשך.
דב חנין: המצב הוא באמת בלתי נסבל.
דב חנין: עכשיו אני רוצה להתקדם להערה השנייה, ואני אומר את זה בהרבה כאב, ואני אומר לכם, תושבי השכונות, מה שאתם שומעים פה ומה שאתם רואים פה בתרגום לעברית, זה ישראבלוף.
<דוד קשאני: מסכים אתך.
דב חנין: לא הולך להיות שום פתרון לבעיה שלכם, ואני אומר את זה בצער ובכאב.
דב חנין: ואני חושב שהמציאות הנוראה שאתם נמצאים בה, שהיא באמת בכל רגע יכולה להתפוצץ, יכולה להתפוצץ, ועדיין לא יתקבלו פתרונות.
דב חנין: זה מאוד מאוד מאוד מצער, וזה לא רק ברמה המעשית, זה גם ברמה התיאורטית.
דב חנין: תחשבו, נניח שהיו מחליטים – אני רוצה רק להגיד פה, המילה "קשקוש" היא לא מילה פרלמנטרית, אז אני לא אקרא לדברי חבר הכנסת פייגלין קשקוש - -
מירי רגב: הוא לא נמצא פה, הוא לא יכול להגן על עצמו.
דב חנין: - - אני אומר דברי הבל, כי לבוא בטענות למשרד המשפטים כשלממשלה אין פתרון, זה נורא נורא קל, הכול עורכי-הדין אשמים והשופטים אשמים, הממשלה לא מציעה פתרונות.
דב חנין: אם משרד המשפטים היה אומר, אני מרשה למדינה לקחת את כולם למתקנים בנגב, אז יהיו 7,000 בנגב ועוד 45,000 - - -
מירי רגב: יבנו עוד, הבעיה שמשרד הפנים לא אומר את זה.
דב חנין: יבנו עוד בעוד 20 שנה.
דב חנין: יהיו לכם עוד 45,000, 50,000, 60,000 בשכונות שלכם שנמצאים שם.
<עובד חוגי: ועוד 3,000 לידות בשנה.
דב חנין: לכן אני אומר, כל הכיוון הזה הוא כיוון שלא יקרה, והוא לא פתרון ולא מענה.
מירי רגב: יש לך הצעות?
דב חנין: כן, בטח, ודאי, אני רוצה להגיע להצעות.
דב חנין: אבל לפני שאני מגיע להצעות, אני חייב להגיד פה דבר אחד נורא פשוט, נורא חשוב להבין, אמר את זה שלמה, ואני חושב שכולנו מסביב לשולחן הזה, גם אם יש בינינו הרבה ויכוחים, צריכים להסכים בנקודה הזאת, המצב הנוכחי לא יכול להימשך.
דב חנין: זאת אומרת, זה לא שאנחנו רק צריכים להיאבק נגד רעות אחרות עתידיות שהממשלה ומדיניותה ההזויה תגלגל אותנו אליהם, אלא גם המצב הנוכחי הוא בלתי אפשרי.
דב חנין: אי-אפשר להמשיך את זה.
<דוד קשאני: - - - שלוש-ארבע שנים, כל שנה אנחנו פה.
דב חנין: אתה צודק, דוד, אתה צודק.
דב חנין: אז אני אומר, הגיע הזמן להפסיק את זה.
דב חנין: עכשיו, מה צריך לעשות, ואגיד את זה מאוד בקיצור, אין זמן וצריך להתחיל לעשות את זה עכשיו, וכדי לעשות את זה עכשיו צריך להחליף דיסקט, להחליף לגמרי את הדיסקט, אי-אפשר ש-40,000, ש-50,000 – אני לא יודע את המספרים, כל אחד עם מספר קצת אחר – המון מבקשי חיים מאפריקה מרוכזים בהמוניהם בשכנות הכי מוחלשות של תל-אביב, ואז אומרים להם, עכשיו שוקלים וזה, וכל הדיבורים האלה והנוסחאות.
דב חנין: קראתי את התצהיר של חגי הדס, חברים יקרים, הישועה לא נמצאת כאן, ולא הפתרונות, לא בעוד חודש ולא בעוד שנה.
דב חנין: צריך להחליף דיסקט.
דב חנין: והפתרונות נמצאים, והפתרונות קיימים, ומדינת ישראל יכולה לעשות את זה, והיא יכולה להפסיק לעצור מהיום, מהרגע הזה יבוא של עובדים זרים בכלל, אין עובדים זרים.
דב חנין: את אלה שנמצאים פה, ואי-אפשר כרגע להרחיק אותם, אי-אפשר להוציא אותם, לפזר אותם בארץ, לתת להם לעבוד, להכשיר אותם לעבוד.
דב חנין: באו לפה נציגי הרפתנים, אמרו לנו, אנחנו מוכנים לקחת 8,000 איש להכשיר אותם לעבודה ברפת, לעבוד במקום העובדים הזרים.
דב חנין: אתה יודע לכמה עובדים זרים מדינת ישראל נותנת להיכנס בכל שנה ברישיון?
דב חנין: עשרות אלפים.
דב חנין: המדינה נותנת, זו שערורייה.
מיכל רוזין: אבל הם לא עובדים בחקלאות, הם עובדים בבניין.
<איילה סינואני: זה לא פתרון.
דב חנין: לכן אני אומר, זו שערורייה.
דב חנין: ולכן אני אומר לכם, אני אומר לכולנו, אם לא נחליף בנושא הזה דיסקט ונתחיל מדיניות אחרת לגמרי של פתרונות, לא בעוד 15 שנה, שחס וחלילה עוד יקרו המון, המון דברים איומים, אלא ממחר בבוקר לתת תשובות ולהתחיל לפתור דברים, הבעיה הזו רק תלך ותחמיר.
<דוד קשאני: מחר בבוקר.
דב חנין: בטח, דוד, מייד.
מירי רגב: סליחה, תלך אתו למזנון ותדברו ביניכם.
מירי רגב: עובד חוגי, ולאחר מכן תמר זנדברג.
<עובד חוגי: קודם כול, תודה רבה שהזמנתם אותי.
<עובד חוגי: אני יושב ושומע את הדיון, ואני קצת, את יודעת, כל הזמן אני אוהב לשמוע את החוק וסדר וחוק וסדר, אז כנראה אני חי במדינה אחרת.
<עובד חוגי: כנראה במדינת ישראל לא צריכים - - - אם יש עוד מדינה, מדינת דרום תל-אביב, ששם אין, לא חוק, לא סדר, שם זה לא עובד.
<עובד חוגי: פה כנראה אתם בירושלים מנותקים מהמציאות, עם כל הכבוד לכולכם.
<עובד חוגי: אני מבקש מכם, תבואו, אקח אתכם סיבוב קטן, תבואו, תראו איך אנשים חיים, ותגידו אם פה יש חוק או אם פה יש סדר.
<עובד חוגי: אם שוטרים באים אלי ואומרים לי, תשמע, את הבן-אדם הזה עצרנו, למחרת שוחרר.
<עובד חוגי: הבן-אדם הזה עשה שוד, למחרת הוא שוחרר, והם מתוסכלים, אז פעם הבאה את יודעת מה קורה?
<עובד חוגי: אתה יודע מה קורה, אדוני השוטר?
<עובד חוגי: הוא תופס אותך על חם, השוטר, אתה יודע מה הוא עושה לו? טוב, תפסת אותי?
<עובד חוגי: קח את זה בחזרה, והוא הולך.
<עובד חוגי: הרי בשביל מה אתה תעצור אותי?
<עובד חוגי: אתה מבין לאן זה הגיע?
<עובד חוגי: אתם חיים בלה-לה-לנד כולכם פה.
<עובד חוגי: בלה-לה-לנד, יש לכם מציאות מדומה.
<עובד חוגי: לא, אין שום קשר למציאות של מה שקורה בשטח, באמת.
<עובד חוגי: אני מסתכל, אני נדהם, אני שומע אתכם כאילו אתם חיים באיזו מדינה אחרת.
<אבינועם לוגאשי: נכון.
<עובד חוגי: ובאמת זה יוצא במדינה אחרת.
<עובד חוגי: כנראה מדינת דרום תל-אביב זו מדינה אחרת.
<איילה סינואני: בדיוק.
<איילה סינואני: הם לא יודעים מה קורה.
<עובד חוגי: זו מדינה אחרת שלא קשורה למה שאתם מדברים פה בכלל.
<עובד חוגי: אני שומע נתונים, אני מסתכל, אני אומר, רגע, זה באמת איפה שאני גר?
<עובד חוגי: זה באמת איפה שאני חי?
<עובד חוגי: עכשיו אני רוצה להגיד לכם משהו, אני יודע ש-90% מהם משפרי עבודה, בוא נניח שכולם היו פליטים, מדינת ישראל הביאה אותם דרך השב"ס, נכון?
<עובד חוגי: הבאתם קרוב ל-70,000.
<עובד חוגי: שירותים בתחנה המרכזית עשיתם להם?
<עובד חוגי: אתם חשבתם איפה הם עושים את הצרכים שלהם?
<איילה סינואני: בתוך הבתים.
<אבינועם לוגאשי: בחצרות שלנו.
<עובד חוגי: לא, הם עושים בחצרות שלנו.
<עובד חוגי: אתם יודעים את זה בכלל?
<עובד חוגי: שירותים לא עשיתם להם.
<עובד חוגי: נניח שכולם פליטים, הם לא פליטים, אתם חשבתם לרגע לעשות להם שם שירותים?
<עובד חוגי: שיעשו את הצרכים ולא יעשו בבית שלך, או בחצר שלך או בלובי שלך?
<עובד חוגי: לא חשבתם על זה.
מיכל רוזין: היושבת-ראש, תגני על פקידי הממשלה שלא אשמים, הם לא אחראים על המדיניות של השרים.
<עובד חוגי: לכן גם אני רוצה להגיד פה משהו - - -
מיכל רוזין: עובד, הם לא אחראים על המדיניות.
<עובד חוגי: שהיא תמשיך לחשוב עוד שלושה חודשים.
<עובד חוגי: היא אומרת ה-7,000 האלה - -
מיכל רוזין: למה אתה צועק עליה?
מיכל רוזין: היא לא אחראית על המדיניות.
מיכל רוזין: תצעק על השרים ועל הממשלה, לא על - - - פקידי ממשלה.
<עובד חוגי: - - מה נעשה עם ה-7,000?
<עובד חוגי: תיתן לנו עוד קצת אוויר.
<אבינועם לוגאשי: אז תזיזו אתם את העניינים ולא לדבר.
מיכל רוזין: אנחנו מנסים - - -
<עובד חוגי: תראי, דבר קטן אמרתי, שירותים, שירותים לא עשיתם להם.
<עובד חוגי: איפה הם יעשו את הצרכים שלהם?
מיכל רוזין: אבל היא לא תוכל לדאוג לשירותים.
<דוד דהאן: למה לא לוחצים את מי שצריך ללחוץ בעניין הזה?
<עובד חוגי: 70,000, זה כמו שתי ערים במדינת ישראל.
<אבינועם לוגאשי: בשביל מה אנחנו באים לפה?
<אבינועם לוגאשי: לשבת ולדבר?
<עובד חוגי: מדינת ישראל הסכימה לעשות להם שם שירותים, שיעשו את הצרכים שלהם?
<עובד חוגי: לא אמרתי אוכל - - -
מירי רגב: עובד, הבנו.
מירי רגב: תמשיך הלאה.
<עובד חוגי: אני חושב שצריכה לקום ועדת חקירה.
<עובד חוגי: אני רוצה להגיש תביעה נגד המדינה, שהרסתם לנו את החיים, החיים שלנו לא חיים.
<עובד חוגי: לא יכול להיות שזה ימשיך במצב הזה.
<עובד חוגי: אני שומע דיונים, "עכשיו בוא נסבר את האוזן" – היינו פה לפני שבועיים, עשיתם להם חוק שאסור להעביר כסף.
<עובד חוגי: תשמע, חבר הכנסת צור, תראה את מדינת ישראל החכמה, שהערתי את תשומת לבך, אתה זוכר את מה שאמרתי, עשיתם חוקים וחוק הלבנת הון, אז בואו אספר לכם, אתה יודע איך הם עוקפים את החוקים שלכם?
<עובד חוגי: אני לא רוצה להתבטאות לא יפה – היום להעביר כסף לאריתריאה הכי קל - -
<תומר רוזנר: החוק עוד לא נכנס לתוקף.
<עובד חוגי: - - הולך לדואר ישראל עם הצבי, שם שתי שמיכות בתוך קרטון, בפנים שם את הכסף, שולח לאריתריאה – לא הלבנת הון, לא שום דבר, אתם מנותקים מהמציאות.
דוד צור: החוק עוד לא בתוקף.
מירי רגב: אבל החוק עוד לא בתוקף.
דב חנין: החוק עוד לא בתוקף וזה בסדר, אבל זה יקרה גם אז - - -
<עובד חוגי: דואר ישראל לא בודק בכלל.
מירי רגב: עובד, עובד, תודה.
<עובד חוגי: עוד משהו חשוב.
<עובד חוגי: משהו חשוב, חשוב.
<שלמה מסלאווי: מירי, דקה, על הזמן שלי.
<עובד חוגי: יש פה גם בעיה שאתם, נבחרי הציבור, ניזונים מכל מיני נתונים שקריים.
<עובד חוגי: אתן לכם דוגמה, אומרים שרמת הפשיעה אצלנו היא כמו הממוצע, תראו את השקר – המשטרה, אצלם אין שוחד, אין שם ראשי ערים, אין שם מהנדסים, כל עבירות הצווארון הלבן לא קיימות אצלם, אני לא מדבר על זה שלא אוכפים אותם, הם במאות אחוזים יותר מזה, זה שקר וכזב במשחקים שלכם, סטטיסטיקות וכל הקשקושים האלה, אצלם אין ראשי עיר לשחד, אז אין נתונים.
<עובד חוגי: אצלם פותחים עסק ללא רישיון, לא אוכפים את זה, אבל אם אני אעשה שלט בלי רישיון, שלט על העסק שלי, זו עבירה פלילית, אבל הוא יפתח חנות, זו לא עבירה פלילית.
<עובד חוגי: אז את מבינה, הנתונים של הפשיעה הם כל כך מעוותים, שאני אומר לכם, אתם מנותקים מהמציאות.
מירי רגב: עובד, תודה.
תמר זנדברג: עובד ושלמה, שאני מכירה אותו, ובאמת, אני חייבת להגיד, מוביל את הנושא ומייצג את תושבי השכונות שלך, שאתה מייצג אותם גם כיושב-ראש ועד וגם כחבר מועצת עיר, בצורה יוצאת דופן, אני חייבת לומר.
תמר זנדברג: שמע, עובד, אתה צודק כמעט בכל מילה, כמעט עם כל מילה שלך, אני מסכימה.
תמר זנדברג: ואתה יודע, שאלתי בתחילת הדיון, שאלה שלדעתי מהדהדת פה בחדר, ויושב אתי חבר כנסת רן כהן, שהיה יושב-ראש ועדת העובדים הזרים - -
תמר זנדברג: לשעבר, סליחה.
תמר זנדברג: - - שהיום ממשיכה אותו חברת הכנסת מיכל רוזין, נדמה לי שהוועדה לעובדים זרים של הכנסת, ובמידה רבה הוועדה הזאת כאן, מהווה המקום היחיד, השולחן היחיד שנידונה באיזשהו הד קלוש מדיניות ההגירה של מדינת ישראל, כי בשום מקום אחר היא לא נידונה.
תמר זנדברג: באותו הזמן שנכנסים אנשים, חלקם מהגרי עבודה, חלקם מבקשי מקלט, חלקם פליטים שלא הוכרו כפליטים על-ידי מדינת ישראל, בניגוד להתחייבויות בין-לאומיות שישראל חתומה עליהם.
תמר זנדברג: באותו זמן שנכנסים האנשים האלה, נכנסים עוד ועוד ועוד אנשים ברישיון מדי חודש, וכולם מתרכזים אצלכם בשכונות, כולם.
תמר זנדברג: עכשיו, בואו נשמע איזו מדיניות יש למדינת ישראל, כמה מהגרי עבודה היא מוכנה לקלוט באיזה סקטורים, ומה היא עושה עם אותם אנשים שנמצאים כאן, בכמה בקשות מקלט היא מטפלת.
תמר זנדברג: בואו תנו לי לומר לכם בכמה בקשות מקלט נידונו בשנים האחרונות.
מיכל רוזין: זה מונח לבג"ץ.
תמר זנדברג: אתה יודע כמה?
תמר זנדברג: כמה בקשות מקלט התקבלו?
תמר זנדברג: ולכן יש לנו אלפי אנשים, אם לא עשרות אלפי אנשים - - -
<תומר רוזנר: רק יש לי עדכון, תמר, זה ארבע.
<תומר רוזנר: לא אחת, ארבע, עדכון.
תמר זנדברג: סליחה, ארבע.
תמר זנדברג: קראתי בעיתון לפני שבוע – אחת.
תמר זנדברג: ארבע, אני מקבלת את התיקון.
תמר זנדברג: כמה מהן התקבלו?
תמר זנדברג: זה עדיין נכון.
מירי רגב: זאת אומרת ששלוש נדחו.
<תומר רוזנר: כן, כולן נדחו.
תמר זנדברג: זה הדבר הראשון שכולנו, וקודם כול אתם, בראש החץ של אזרחי מדינת ישראל – סובלים ממנו.
תמר זנדברג: האם לדעתך הדרך לטפל בנושא הזה, זה להכניס אנשים לכלא בלי משפט סתם ככה?
תמר זנדברג: אני חושבת שלא.
תמר זנדברג: אפשר לחשוב אחרת.
תמר זנדברג: אפשר, זה לגיטימי.
תמר זנדברג: אפילו כנסת ישראל חשבה אחרת וחוקקה את החוק.
תמר זנדברג: שהחוק הזה, גם בגלל התחייבויות בין-לאומיות, וגם בגלל ההתחייבויות של ישראל עצמה לבית-המשפט, לא מתקיים.
תמר זנדברג: וכאן אני מסכימה עם חבר הכנסת פייגלין, בואו תגידו לנו, הרי לצפון סודן הייתה כבר החלטה להחזיר, גם על זה יש מחלוקת עם ארגוני זכויות אדם, עם פורומים בין-לאומיים ואחרים.
תמר זנדברג: אבל כל המדינות האחרות שישראל התחייבה, לישראל יש היום מדיניות אי-הרחקה, זה לא עלה כאן בדיון בכלל מתחילתו.
תמר זנדברג: היא התחייבה לבג"ץ.
תמר זנדברג: יש מדיניות אי-הרחקה למדינות מסוימות.
מירי רגב: בבקשה לסכם.
תמר זנדברג: שנייה, משפט אחרון.
מירי רגב: משפט אחרון, כן.
תמר זנדברג: במסגרת המדיניות הזאת, המדינה לא מרחיקה באותה מידה שהיא מרחיקה עובדים זרים לא חוקיים.
תמר זנדברג: אותם היא כן מרחיקה, מי שנתפס.
תמר זנדברג: מי שמגיע ממדינות מסוימות, המדינה התחייבה לא להרחיק אותם, ויותר מזה, גם התחייבה לא לעצור אותם אם הם עובדים.
תמר זנדברג: מה נעשה עם האנשים האלה?
תמר זנדברג: שמים אותם בכלא סתם?
תמר זנדברג: האם אתה חושב שזה ישפר את המצב בשכונות שלכם, או פחות?
תמר זנדברג: תנו תשובה למדינה - - -
<עובד חוגי: אני אענה לך - - -
<דוד דהאן: מה הפתרון שאת מציעה להם?
תמר זנדברג: לסיכום כל מה שאמרתי, אני מסכימה, אין כאן מדיניות הגירה, יש כאן מדיניות טלאי על טלאי על טלאי - -
<עובד חוגי: אבל מה הפתרון שלך?
תמר זנדברג: - - היא לא דמוקרטית, היא בניגוד לזכויות אדם - - -
<עובד חוגי: אז תגידי מה הפתרון שלך.
תמר זנדברג: המדיניות של לגליזציה לזרים שנמצאים כאן, להעביר אותם לסקטורים שישראל מקבלת עובדים ברישיון, ולהפסיק להביא לחלוטין עובדים ברישיון, ולדון בבקשות המקלט שתלויות ועומדות - - -
מירי רגב: בקיצור, להכשיר את השרץ.
<עובד חוגי: עד שאתם תעשו את זה, אז אנחנו - - -
<אבינועם לוגאשי: בינתיים עוד לא ראיתי שום אתיופי או שום דברים מהסוג הזה שהביאו עובדים זרים לארץ, לא התנהגו כמוהם.
<אבינועם לוגאשי: גם הרומנים שהיו כאן, שהבאנו אותם לפה – לא הייתה אלימות, היה כבוד לציבור - - -
תמר זנדברג: איך אתה יודע מי עובד זר ומי לא?
<אבינועם לוגאשי: לא השתכרו ברחובות ולא חירבנו בחצרות.
<עובד חוגי: אני אספר לך משהו קטן, תקשיבי, זה חשוב, קנייתי מהעלייה הקודמת, מתקופת ההגירה הקודמת שנשאר פה ויש לו ילדים, את יודעת מה הוא אומר היום?
<עובד חוגי: אני עוזב את "התקווה".
<עובד חוגי: שאלתי אותו, למה?
<עובד חוגי: הוא אומר, זה לא מקום לגדל ילדים.
<עובד חוגי: את הבנת את זה?
<עובד חוגי: - - -
<איילה סינואני: בבקשה.
תמר זנדברג: צודק במאה אחוז.
מירי רגב: דוד צור, בבקשה, מסיים את דברי חברי הכנסת.
מירי רגב: ככה, כי הדיון התעכב, ואתם נכנסתם אחרי, ובסוף – סליחה, ומיכל רוזין, למרות שנתת לה את התור שלך.
מירי רגב: דוד צור, קצר, מיכל.
דוד צור: כיוון שזה לא דיון ראשון, לא אחזור על מה שאמרתי קודם.
דוד צור: יש פה שתי סוגיות, אחת, אני חושב שלא צריך להפנות אצבע לראש הממשלה, והפקידות הבכירה כן צריכה לקחת אחריות ולבצע את מה שהחוק מטיל עליהם.
דוד צור: יש 5,000 מיטות פנויות, הם שב"חים.
דוד צור: זו נקודת המוצא.
דוד צור: הנקודה השנייה, כל אלה שבתוך הליך פלילי, זה רבים, רבים מאוד, צודק פה עובד, הפשיעה הלא מדווחת באזור הדרום, היא הרבה יותר גבוהה מהפשיעה הלא מדווחת בכלל הארץ.
דוד צור: ולכן צריך להכשיר את האפשרות להכניס אותם למתקני השהייה האלה, שם לאפשר להם לעבוד, כן להגיע למצב שבו הם יכולים גם, אני מדבר לא רק על מתקני "סהרונים", אני מדבר בכלל על מתקני השהייה בשלב בי"ת שתוכננו.
דוד צור: הדבר השני, הוא הפתרון שצריך להיות לדעתי לטווח הארוך, ופה דווקא תופתעי, תמר, אני מסכים אתך.
דוד צור: חלק מהאנשים יצטרכו כנראה לקבל פה אשרות, וכולל העבודה, ולפזר אותם, וזה לא רק יישארו באזור השכונות הדרומיות של תל-אביב.
<דוד קשאני: אבל משרד הפנים לא מסכים.
<דוד קשאני: תשאל את זאת.
דוד צור: לכל מקומות, יש הרבה מאוד עסקים שדורשים היום בתל-אביב ובכלל – בבתי-המלון, מסעדות, ניקיונות, מוסכים – הרבה מאוד עובדים.
דוד צור: ואם נפזר אותם בכלל הארץ, נוכל להקל.
דוד צור: 5,000 להוציא משם, עוד איזה 5,000 לדעתי – בגס, אני אומר – הלבנה, וכל השאר כנראה יצטרכו בנקודה כזאת או אחרת עם הסיכומים שחגי הדס יצליח להביא, הלוואי, אולי נצליח להקל על הבעיה הזאת.
דוד צור: אחרת, בצדק, אנחנו פה זנחנו את תושבי דרום תל-אביב לחלוטין.
<עובד חוגי: יתפוצץ לכולם בפנים אחר כך.
<דוד דהאן: לא ייתנו לו לפזר אותם, יהיו הפגנות בכל הארץ.
דוד צור: רק משפט לגבי החוק לעובד.
דוד צור: עובד, קודם כל החוק לא נכנס לתוקף.
<עובד חוגי: אני יודע.
דוד צור: ב.
דוד צור: החוק הזה יש לו יכולת הרתעה מצוינת.
דוד צור: תראה שיגיעו לנקודה שמרצון הם יצאו עם הכספים שעד היום הם חסכו.
דוד צור: להפך, אנחנו רוצים לתת להם את חלון הזמנים הזה - - -
משה מזרחי: החוק הזה לא יוציא ממך אפילו לא אריתריאי אחד.
<עובד חוגי: הם שולחים את זה דרך הדואר, דואר ישראל.
<דוד דהאן: יותר משלושה חודשים עוצרים וישר למטוס.
<עובד חוגי: תאכפו את החוקים הקיימים.
<עובד חוגי: עושים עוד חוקים.
מיכל רוזין: שאלתם מקודם באיזו מדינה אנחנו חיים.
מיכל רוזין: אז אנחנו חיים במדינת חלם, כי מה שאתם רואים פה, זו מדינת חלם.
מיכל רוזין: ואני מצטרפת לקודמי, גם לדב חנין וגם לתמר, ואפילו לדוד צור בחלק מהדברים שהוא אמר אני מצטרפת.
מיכל רוזין: יש פתרונות, שנים מציעים פתרונות, פתרונות אלטרנטיביים, בוודאי, ואני חוזרת על זה שוב ושוב, שאת המחיר כרגע מי שמשלם באמת, זה תושבי שכונות דרום תל-אביב, ואת המחיר הזה גובה הממשלה.
מיכל רוזין: לא העמדות שלנו, לא הפליטים, לא מבקשי המקלט, גובה הממשלה, כי יש פתרונות אחרים.
מיכל רוזין: אבל למה זו מדינת חלם?
מיכל רוזין: כי אין פה בעצם מדיניות, לא מחליטים על מדיניות.
מיכל רוזין: ומה שראינו היום, ואני לא אחזור על דברים שנאמרו קודם, נחזור לדיון שנעשה פה היום, יש פה בעצם חוסר שיתוף פעולה, ממה שאנחנו רואים, כבוד היושבת-ראש, אנחנו רואים פה חוסר שיתוף פעולה בין הגורמים של הממשלה, שלא מסכימים אחד עם השני, וזה בסדר, וטוב שיש שופטים בירושלים, וטוב שיש פקידות שחושבת אחרת ומעכבת ובודקת - -
<דוד דהאן: זה שגרתי.
מיכל רוזין: - - טוב, כי עם כל זה שאנחנו רוצים להקל על תושבי דרום תל-אביב, אנחנו לא רוצים לפגוע בזכויות אדם, וגם זה חייב להיות נר לרגלינו.
מיכל רוזין: ולכן צריך לבדוק את הדברים באופן ההולם ולמצוא את הפתרונות הנכונים.
מיכל רוזין: אבל כאשר כל הגורמים לא עובדים ביחד, ואנחנו קוראים מעל דפי העיתונות שמשרד החוץ לא יודע מהמגעים של משרד ראש הממשלה ומשרד ראש הממשלה מבקש מהיועץ המשפטי לממשלה להכשיר את השרץ, אפרופו, על-פי תפיסתך, להכשיר שרצים אחרים, וכל אחד עובד לכיוונים שונים, ואין מדיניות אחת ברורה, והדברים האלה גם הם ייקחו שנים, זה לא דבר שיקרה מחר בבוקר.
מיכל רוזין: את הפתרון אכן חייבים מחר בבוקר, ולא רק הפתרונות המשפטיים, שחלקם אני מסכימה וחלקם אני מתנגדת.
מיכל רוזין: אבל צריך לפתור את בעיית השכונות, ובעיית השכונות, דרך אגב, התחילה עוד לפני הפליטים ומבקשי המקלט ומבקשי העבודה.
<דוד קשאני: לא ברמה הזאת.
<עובד חוגי: לא ברמה זאת.
מירי רגב: את רוצה להגיד משהו?
מירי רגב: במשפט אחד.
<דינה זילבר: שני משפטים.
<דינה זילבר: קודם כול מאוד חשוב לי לומר לתושבי השכונות, שגם פגשנו אותם וגם יצאנו לסיורים וכו'.