GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אהוד פראוור: האם רואים אור בקצה המנהרה?
אהוד פראוור: הרי בשנים שבהן לא עשינו שום דבר – אנחנו נמצאים בתכנון הולך ומתפתח במקומות הבאים – אני אמתין.
אבישי ברוורמן: מרמת התודעה, רק תעבירו את רמת הביצוע.
אהוד פראוור: אנחנו מתכננים בוואדי אל-נעם.
אהוד פראוור: זה לא תכנון פשוט.
אהוד פראוור: זה טיפול במספרים שאבי הלר תיאר, פחות או יותר ב-14,000 איש.
אהוד פראוור: זה אזור מוסכם שלא יגורו שם בגלל "רמת חובב" והשלכותיה.
אהוד פראוור: התכנון איננו פשוט.
אהוד פראוור: אנחנו נאבקים לייצר הסכמה רחבה של האוכלוסייה.
אהוד פראוור: ההסכמה על מאין הולכים לא מבטאת כרגע הסכמה לאן הולכים.
אהוד פראוור: זה תהליך שאנחנו מנהלים אותו בעדיפות ראשונה.
אהוד פראוור: א-זיאדנה, רח'מה, רמת ציפורים, אבו סעוד, אבו-קווידר, וכמובן אל-פורעה.
אהוד פראוור: מניתי עד עכשיו שמונה מקומות שבהם מתנהל כרגע תהליך של תכנון.
אהוד פראוור: אני חושב שאנחנו מתקדמים - - -
טלב אלסאנע: תכנון או הידברות?
אבי הלר: הדיברות תוך כדי תכנון.
אהוד פראוור: מבחינתי, תמיד נעשית בהידברות.
אהוד פראוור: מאז שהנושא נמצא בהשפעתי לפחות, ישנה הידברות מתמדת במקומות האלה.
אהוד פראוור: אני רק רוצה לעשות הבחנה.
אהוד פראוור: אני חושב שצריך לעשות את ההבחנה בין הידברות לבין זכות וטו של מיעוט בתוך קבוצה, שישלול מהשאר את המענה שהם ראויים לו.
אהוד פראוור: זה לא אותו דבר.
אהוד פראוור: הדיברות והסכמה של 100% לא זהים.
אהוד פראוור: אנחנו מדברים על תכנון שאמור לשרת אנשים.
אהוד פראוור: קבענו בפעם הראשונה תכנית מתאר שמאפשרת – עם הערה כזו, והערה אחרת, ויש שתיים להערכתי – הושבה של חלק ניכר מהפזורה במקום תביעותיה.
אהוד פראוור: אנחנו מדברים היום על תאוצה של תהליך תכנוני.
אהוד פראוור: אני חושב שזה הקרבה מאוד מה שנעשה, אני מלווה חלק מהתהליכים האלה, ואני רואה.
אהוד פראוור: אני חושב שהדבר שעליו - - -
טלב אלסאנע: מתי תהיה תכנית מפורטת, שאנשים יידעו?
טלב אלסאנע: כל יישוב יידע איפה התיק שלו.
אהוד פראוור: אני אענה.
טלב אלסאנע: שנה-שנתיים, קצב, מתי?
טלב אלסאנע: לוח הזמנים.
אהוד פראוור: אני אענה לך על זה במסגרת – אני לא אענה לך על זה.
אהוד פראוור: כפי שאני - - -
אבישי ברוורמן: אודי, אני אגיד לך - - -
אהוד פראוור: אז אני אסיים עוד משפט.
אבישי ברוורמן: לא, אני אגיד לך את השאלה, מה מצפים, כי ברמה התיאורטית, הדברים האלה כבר נאמרו.
אבישי ברוורמן: ואני אגיד לך מה הבעיה.
אבישי ברוורמן: אתה לא אמון על פרקי אבות.
אבישי ברוורמן: הזמן קצר, המלאכה מרובה, הפועלים עצלים, ובעל הבית דוחק.
אבישי ברוורמן: בזמן שאנחנו מנסים להתקדם כל כך לאט ולא מתקדמים באבו-בסמה, על 10,000 נולדים עוד אלפים רבים והעסק גדל.
אבישי ברוורמן: ולכן הביצוע וקצב הביצוע הוא דבר הכרחי.
אבישי ברוורמן: עכשיו, יש פה שתי עכבות, אחת, אי-היכולת להגיע להסכם על הקרקעות.
אבישי ברוורמן: ודבר שני, תקצוב ומישהו שמנהל את העניינים, הוא בעל הבית, ונכנס ועושה את הפשרות האלה ופועל.
אבישי ברוורמן: החשש שלי, שאין תהליך שהוא אפקטיבי גם בביצוע וגם בדברים האלה.
אבישי ברוורמן: ואז האנשים המוכשרים האלה תקועים.
אהוד פראוור: אני רק אשלים את הנושא שקשור בפשרת קרקע.
אהוד פראוור: אני חושב שחלק גדול מאוד מזמן ההקשבה של השר בגין מושקע – הושקע, ועדיין, חוזר בסיבוב שני להיות מושקע בסוגיה של תמורות לתביעות הבעלות בתוך היישובים.
אהוד פראוור: ברור שצריך לנסות להגיע לפתרון שיהיה קרוב יותר למה שמצפים, אבל יותיר שטחי קרקע מתוכננים בתוך היישובים, לא רק לדור הבא-הבא-הבא שלהם, אלא גם לאחרים.
אהוד פראוור: אני לא חושב שזה רק אתגר של המדינה, אני חושב שזה גם אתגר של החברה הבדואית.
אהוד פראוור: אנחנו בתוך שיחה מעמיקה בנושא הזה בדיוק.
אהוד פראוור: אני אעיר עוד דבר אחד ואחרון.
אהוד פראוור: אני לקחתי את הרשימה הזו, אני מוכרח לומר שבידי עוד רשימות שונות, כולל זו של ועד הכפרים הלא מוכרים.
אהוד פראוור: ואני רואה – אפילו בשאלת המאגר של מי ברשימה – פערים ניכרים בין מה שאני יודע לבין מה שיש פה.
אהוד פראוור: מה שאומר שכנראה הדרך הנכונה היא בכל זאת עבודה שצריך לעשות, כי אפילו הגבולות של על מי מדובר, בין מה שאני רואה פה למה שאני מכיר, הפערים גדולים מדי.
אבישי ברוורמן: אני מבקש – רק רגע טלב.
טלב אלסאנע: מאחר והעניין קריטי וחשוב מאוד – מה שאנחנו שומעים, נבדוק, נראה.
טלב אלסאנע: אבל מי שאמון על התכנית, הוא הרי מנסה לקדם חוק לגבי הקרקעות.
טלב אלסאנע: כל הזמן לוקחים אותנו לכיוון של הקרקעות.
טלב אלסאנע: השאלה הפשוטה שממתינה למענה: מתי תהיה לאנשים שחיים ביישובים שלהם – מה עתידם?
טלב אלסאנע: מה גורלם?
טלב אלסאנע: מתי תהיה לכם תשובה?
טלב אלסאנע: מה הפתרון לגבי כל יישוב ויישוב.
טלב אלסאנע: בעוד שישה חודשים, בעוד שנה, בעוד שנה וחצי?
טלב אלסאנע: לא הביצוע, לא יהיה להקים את היישוב, אולי להקים את היישוב בעוד עשר שנים.
טלב אלסאנע: אבל לתת לאנשים תשובה מה גורלם ומה עתידם.
טלב אלסאנע: מתי יהיו לכל אנשים האלה תשובות?
טלב אלסאנע: בעוד שישה חודשים, שנה?
טלב אלסאנע: זה מה שאנחנו רוצים לשמוע מהם.
אבישי ברוורמן: טלב, אני פותח עכשיו.
אבישי ברוורמן: עוד אנשים רוצים להתייחס מהשטח לפני שאני מעביר לחברי הכנסת.
אבישי ברוורמן: בבקשה, תציג את עצמך.
פארס אבו עבייד: אבו עבייד פארס, מועצת לקייה.
פארס אבו עבייד: אני רוצה להתייחס לשלוש נקודות.
פארס אבו עבייד: נשאלת השאלה למה לא מפתחים את היישובים הבדואים.
פארס אבו עבייד: זו שאלה מאוד רצינית.
פארס אבו עבייד: כולם מדברים על תכניות, ואילו תכניות מתבצעות שם.
פארס אבו עבייד: האם התכניות האלה עונות על הצרכים של התושבים?
פארס אבו עבייד: האם הן מנוף כלכלי שיכול להצמיח חברה ולקדם אותה?
פארס אבו עבייד: וכאן נמצאת בדיוק הבעיה.
פארס אבו עבייד: אפשר להגיד יש תכניות מפורטות, הכול טוב ויפה, ואנשים לא רוצים.
פארס אבו עבייד: ברור שאנשים לא רוצים.
פארס אבו עבייד: כיוון שזה לא לוקח בחשבון את הצרכים של התושבים שלהם.
פארס אבו עבייד: הבדואי – אנחנו יודעים איך הוא חי, ואנחנו יודעים בדיוק מה הצרכים שלו.
אבישי ברוורמן: אולי תפרט, כדי שאפילו הציבור – תפרט, תן דוגמא.
פארס אבו עבייד: ברגע שבדואי מגדל צאן, ומעבירים אותו ליישוב עירוני, והוא מקבל מגרש של 800 דונם, אולי חצי דונם - - -
ג'מאל זחאלקה: 800 מטר.
פארס אבו עבייד: - - ואומרים לו שם אתה תחייה.
אבישי ברוורמן: 800 דונם זה קשה אפילו - - -
פארס אבו עבייד: הופכים אותו למובטל, הוא לא יכול לפרנס משפחה, הוא לא יכול לתת השכלה לילדים, ואז אומרים יש בתי ספר, אנחנו רוצים לקדם אותם, ולתת להם כסף והכול טוב.
פארס אבו עבייד: ככה אי-אפשר להתייחס לחברה הבדואית.
פארס אבו עבייד: אם באמת לא יושבים טוב מאוד ובודקים מהם הצרכים של כל יישוב ויישוב, מהם הצרכים של האנשים ואיזה סוג תכנון – שיגידו לי מהם סוגי התכנון הקיימים חוץ מסגנון אחד.
פארס אבו עבייד: לחברה הבדואית אין סגנון אחר, רק סגנון אחד.
פארס אבו עבייד: זה אחד.
פארס אבו עבייד: שתיים, הנקודה השנייה - - -
טלב אלסאנע: אולי תפרט פארס, כשאתה אומר סגנון אחד, מה הכוונה רק לסגנון אחד.
פארס אבו עבייד: יישוב עירוני.
פארס אבו עבייד: להפוך את היישובים האלה ליישובים עירוניים, שחסרים כלים להתפתח שם.
פארס אבו עבייד: אם אני אתן לך רק דוגמא, יישוב שהוא קיים – אני לא מדבר על אבו-בסמה, אבו-בסמה עוד בשלבים יותר מאוחרים – אין שם אזורי תעשייה, אין שם אזורי מסחר בתוך היישוב.
פארס אבו עבייד: בלקייה, שאדוני מדבר עליה, אין שם מקום אחד בתוכנית להקים שם אזור מסחרי בתוך היישוב.
פארס אבו עבייד: אין.
פארס אבו עבייד: איך אפשר לפתח חברה כזאת כאשר אנחנו יוצרים מצוקה?
פארס אבו עבייד: האנשים מפתחים את העסקים שלהם בתוך השכונות ומתחת לבתים.
פארס אבו עבייד: וזה הופך לרעש, וזה על חשבון המשפחה, ועל חשבון הילדים.
פארס אבו עבייד: ואי-אפשר לפתח עסקים במצב הזה.
אבישי ברוורמן: אני אבקש התייחסות לשאלה הזאת, לגבי התכנון של מקומות תעסוקה.
אבישי ברוורמן: אולי תענה על זה.
דוד כהן: אני חולק לחלוטין על מה שידידי פארס אומר, ואני אסביר למה.
דוד כהן: מאז 2002, כשהתחלנו לתכנן את היישובים הבדואים, אף יישוב בדואי הוא לא הוא רק קהילתי-עירוני, הוא משולב.
דוד כהן: יש יישובים שהם כמו מושב.
דוד כהן: ביר הדאג' תוכנן כיישוב כפרי נטו.
דוד כהן: שטח המגרשים הוא כמו נחלה שמוכרת במושבים.
דוד כהן: חלקת מגורים בחזית כדונם-דונם וחצי, ומאחור כארבעה דונמים קרקע חקלאית.
דוד כהן: אז לבוא ולהגיד שכולם עירוניים, ממש לא.
דוד כהן: ביישובים אחרים עשינו שילוב: חלק מהשכונות הן באמת פרוורים, כי לא כל הבדואים באמת חקלאים, צריך לדעת את זה.
דוד כהן: וחלק אחר מהשכונות – בעיקר במעטפת של היישוב – נתנו מגרשים כמו עם נחלה.
דוד כהן: ברגע שזיהינו קבוצה שיש לה הדרים והיא רוצה להישאר בתחום היישוב, היא קיבלה מענה.
דוד כהן: אז לבוא ולהגיד - - -
פארס אבו עבייד: אני - - -
אבישי ברוורמן: רק רגע, לא להפריע.
דוד כהן: ידיד, לא הפרעתי לך, תן לי, כל מה שאני אומר, אני יכול להפנות אותך לכל - - -
אבישי ברוורמן: אל תלמדו מחברי הכנסת.
דוד כהן: לכן אני אומר, אנחנו מזמן הפסקנו את הגישה שאלו יישובים כולם כמו כסייפה ותל-שבע.
דוד כהן: לכן מאז, היישובים הבדואים מתוכננים כיישובים משלובים, כפרי, חקלאי, פרוורי, הכול בהתאם לפרוגרמה החברתית שמתוכננת ליישוב.
דוד כהן: לכל יישובי אבו-בסמה יש אזורי תעשייה ומלאכה מתוכננים.
דוד כהן: ואנחנו מתכננים ומקדמים אותם, באל-סייד – יש פה חברים שיודעים, באום-בטין, בביר הדאג', בכל יישוב.
דוד כהן: לכן אני קצת מופתע ממה שאתה אומר, אני מציע לך ללמוד את התוכניות.
אבישי ברוורמן: תודה דודו.
אבישי ברוורמן: פארס, הבנו.
פארס אבו עבייד: רק משפט אחד.
אבישי ברוורמן: כי בכל זאת, כשהוא אומר – ודודו, אתה יודע שהוא אמתי, והוא לא אומר סתם דברים - - -
פארס אבו עבייד: משפט אחד, אני רק רוצה להזכיר לו שכיום הרשות מבטלת את התוכנית של ביר הדאג', ורוצה לפתוח אותה.
פארס אבו עבייד: שם כל אחד קיבל מגרש מגורים וארבעה, מה שנקרא, משק חקלאי.
פארס אבו עבייד: יש לציין שהמשק החקלאי יהפוך עם הזמן – ב-15 הקרובות – למגורים, וככה אנחנו מאבדים את הפרנסה.
פארס אבו עבייד: שנגיד את האמת, בדיוק איך אנחנו מפתחים את החברה הבדואית.
פארס אבו עבייד: שתיים, אני רוצה להגיד דבר אחד, משפט אחרון.
פארס אבו עבייד: יישוב שנקרא אל-זרנוק, יש בו 3,000 תושבים.
פארס אבו עבייד: לא בעלי קרקע.
פארס אבו עבייד: יושבים על אדמת מדינה.
פארס אבו עבייד: תכנית מטרופולין באר-שבע 14/23 מאפשרת להקים יישוב שם.
פארס אבו עבייד: אנשים כבר עשר שנים מטרטרים אותם – ניקח אתכם לרהט, לא רוצים ברהט, נזרוק אתכם משם.
פארס אבו עבייד: זה יישוב, 3,000 תושבים.
פארס אבו עבייד: קיים, בלוק אחד, צמודים אחד לשני.
אבישי ברוורמן: מישהו רוצה להתייחס לזה?
אבישי ברוורמן: לגבי אל-זרנוק?
אבי הלר: בטח שפארס מתכוון לקבוצה של אבו-קווידר, בשפה היומיומית שלנו.
אבי הלר: יש כיווני תכנון לנושא של מציאת פתרונות לאוכלוסייה זאת.
אבי הלר: בישיבות שקיימנו עם הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב, בבג"ץ שהאוכלוסייה הזאת הגישה נגד המדינה, המדינה התחייבה למצוא מענה לאוכלוסייה זו.
אבי הלר: אחת החלופות היתה בשכונות הדרומיות של העיר רהט.
אבי הלר: פרופסור ברוורמן בטח מכיר את החלופה הזאת.
אבי הלר: כאשר הגענו למימוש האפשרות הזאת, בפועל הגענו למן מצב שהנהלת העיר רהט התנגדה לחלופה הזאת דרך הטענה שהאוכלוסייה זקוקה – בני התושבים של העיר רהט למעשה ייתפסו את כל המגרשים של ההרחבה.
אבי הלר: אנחנו כרגע בתהליך של בחינת אפשרויות להצעת חלופה במעטפת הצפונית של העיר רהט, בין הקו הכחול של רהט עד צומת בית קמה, איפה ששבט א-זיאדנה שוכן.
אבי הלר: אנחנו, נדמה לי, אם לא השבוע, בשבוע הבא נפגשים למטרה זו.
רחמים יונה: רק בהקשר הזה, אני לפני שבוע-עשרה ימים קיימתי ישיבה עם הנציגים של היישוב אצלי במשרד.
רחמים יונה: יש חילוקי דעות ביניהם.
רחמים יונה: הם לא יודעים מי, איפה הם רוצים – רהט או במקום.
רחמים יונה: אמרתי תלכו הביתה תחליטו, בכל אופן, הרשות להסדרה מוכנים או ברהט או שם לקבל את ההסכמות במקום.
פארס אבו עבייד: אבל במקום שלהם יש אפשרות.
רחמים יונה: מחכים לתשובה שלהם.
רחמים יונה: ברגע - - -
פארס אבו עבייד: - - -
אבישי ברוורמן: קיבלת תשובה, אתם יכולים להיפגש.
אבישי ברוורמן: עוד מישהו רוצה לדבר כאן?
ג'מאל זחאלקה: אולי חברי הכנסת ידברו גם.
גאלב מג'אדלה: אמרת שאתה תעשה - - -
אבישי ברוורמן: עכשיו אני עושה.
אבראהים אל-וכילי: שלום לכולם, אני אל-וכילי אבראהים, יושב-ראש מועצת הכפרים הלא מוכרים.
אבראהים אל-וכילי: אני שמח שהיום חלק לא קטן מכל האנשים שדואגים לנו, ובאמת, עוזרים לנו כל הזמן – השאלה באיזה מצב.
אבראהים אל-וכילי: אני שמח לשמוע את החבר'ה פה, גם ממשרד הפנים וגם ממועצת אבו-בסמה, וגם אתכם.
אבראהים אל-וכילי: מה שאמרת בהתחלה, אנחנו רק מדברים, וזו האמת.
אבראהים אל-וכילי: אנחנו רק מדברים.
אבראהים אל-וכילי: אבל לפעמים מדברים וגם יוצא משהו.
אבראהים אל-וכילי: בעיית אבו-קווידר, אני רוצה להתייחס, כי פשוט מאוד בלבלו אותם.
אבראהים אל-וכילי: פעם אומרים להם רהט, פעם אומרים להם צפונית לרהט, ללקייה.
אבראהים אל-וכילי: כל הזמן יש להם מקום אחר.
אבראהים אל-וכילי: עכשיו, אם אתה בא לקחת את משפחת אבו-קוודיר צפונית מרהט, אז תפתור את הבעיה של האנשים שנמצאים באותו מקום.
אבראהים אל-וכילי: מה אתה עושה איתם.
אבראהים אל-וכילי: איתם לא פתרת.
אבראהים אל-וכילי: אם אתה פותר את הבעיה שם, בסדר.
אבראהים אל-וכילי: אבל האנשים, התושבים עצמם, כשהם יושבים שם, איפה שאתה רוצה להוביל את משפחת אבו-קווידר – וזה לא יהיה אף פעם, אני אומר לך מפה.
אבראהים אל-וכילי: גם האנשים בעצמם וגם משפחת אבו-קווידר לא תסכים לשם.
אבראהים אל-וכילי: כי יש התנגדות חזקה מאוד ויש תושבים שנמצאים שם.
אבראהים אל-וכילי: הדבר השני, מה שאני מבקש - - -
אבישי ברוורמן: אבל יש מקום שאפשר לפתור את הבעיה?
אבראהים אל-וכילי: יש.
פארס אבו עבייד: אותו מקום.
פארס אבו עבייד: הם לא נותנים אישורים, באר-שבע מאפשרת.
רחמים יונה: זה לא נכון.
פארס אבו עבייד: תאמין לי - - -
רחמים יונה: אני דיברתי אתך.
אבישי ברוורמן: פארס, אני קורא אותך לסדר.
אבראהים אל-וכילי: יש מקום.
אבראהים אל-וכילי: המקום לפתרון הבעיה הוא הדיבור עם האנשים, שהם ביחד מגיעים להסכמה.
אבראהים אל-וכילי: הפשרה –יש לפשרה מחיר, כולם יודעים את זה, גם בצד השני וגם בצד הזה.
אבראהים אל-וכילי: לפשרה יש מחיר תמיד.
אבראהים אל-וכילי: אבל אני מבקש מאבי הלר – הוא היום הממונה, וכל יום הוא חותם על צווי הריסה – אני מבקש ממך לא לחתום על אף צו הריסה כל זמן שלא דאגת לתושבים למקום מסודר.
אבראהים אל-וכילי: אתה משאיר ילדים בשמש ובקור העז בלי שום מטרה.
אבראהים אל-וכילי: ממש בלי קורת גג.
אבראהים אל-וכילי: וזה לא טוב בכלל לתושבים.
אבראהים אל-וכילי: הילד הזה, שנהרס הבית שלו, כשהוא חוזר ורואה אותו, זה אף פעם לא נמחק ממנו.
אבראהים אל-וכילי: ואנחנו לא רוצים להגיע לזה.
אבראהים אל-וכילי: אני מבין אותך, אבל אני לא מבין את המצב הזה שאנחנו רק מתקדמים בצווי הריסות.
אבראהים אל-וכילי: לא, יש גם פתרונות.
אבראהים אל-וכילי: תעשה פתרון, אחר כך אם מישהו מתעקש ויש בעיה, אני אבוא אתך שהוא יהרוס ויעבור.
אבראהים אל-וכילי: אבל אם אתה רק הורס, אתה לא תראה משם דבר.
אבראהים אל-וכילי: אנחנו יודעים שהאחריות היא לא עליך, יש גם מעליך.
אבראהים אל-וכילי: אבל גם אתה צריך להיות בכיוון הזה גם כן, להתחשב באנשים.
אבראהים אל-וכילי: אלו תושבי המדינה, אלו ילדים.
אבישי ברוורמן: זה לא הוא, זה מעליו.
אבראהים אל-וכילי: בסדר.
אבראהים אל-וכילי: זה הוא, אנחנו מתחילים ממנו.
אבראהים אל-וכילי: כן, עוד משהו.
אבראהים אל-וכילי: עכשיו אני אמרתי, ואני אומר, לחברי שעוסק בתכנון – שהוא תרם הרבה לאוכלוסייה הבדואית כשהוא היה ממונה על משרד הפנים – דודו כהן, שיש לנו גם תכנית חלופית, שאפשר להסתכל שם.
אבראהים אל-וכילי: ואני מאמין שאתה הסתכלת שם וראית שיש פתרונות.
אבראהים אל-וכילי: יש פתרון.
אבראהים אל-וכילי: אפשר להגיע לפתרון.
אבראהים אל-וכילי: לנחלה אפשר להגיע, לדברים אחרים אפשר להגיע.
אבראהים אל-וכילי: ותאמין לי שאם יש בדואי אחד שמתעקש ויש אצלו בעיה, אתה תראה שהוא בעצמו יש לו את הפתרון.
אבראהים אל-וכילי: אבל, כמו שאמרו קודם, לא נותנים כלים, גם לאנשים בשטח וגם לא לתושבים, וגם לא לאף אחד.
אבראהים אל-וכילי: אנחנו מבקשים שכולם ישימו יד אחת בשביל לפתור את הבעיה.
אבראהים אל-וכילי: אבל אי-אפשר גם – אני רוצה להעיר הערה אחת לגבי חיבורי מים לתושבים.
אבראהים אל-וכילי: לא יכול להיות מצב כזה שוועדה כל כמה חודשים יושבת ולא מחברת חיבורי מים לאנשים.
אבראהים אל-וכילי: זה משהו לגיטימי, מה שנקרא.
אבראהים אל-וכילי: אנשים מחכים לזה.
אבראהים אל-וכילי: ואנחנו רוצים באמת להתקדם, לא כל הזמן תקועים באותו מקום.
אבראהים אל-וכילי: אי-אפשר.
אבראהים אל-וכילי: זו אוכלוסייה שגדלה, זה אנשים.
אבראהים אל-וכילי: תרצה או לא תרצה, אנשים יבנו בתים חדשים.
אבראהים אל-וכילי: תהרוס או לא תהרוס, יחדשו את הבתים.
אבראהים אל-וכילי: גם אם תעצור אותם הם יבנו.
אבראהים אל-וכילי: אין מה לעשות.
אבראהים אל-וכילי: אתה צריך לפתור את הבעיה, והבעיה היא היום – על הממשלה, בסדר, כולנו.
אבראהים אל-וכילי: אבל אם באמת שמים את המטרה הזאת בכיוון הנכון, אפשר לפתור את הבעיה.
אבראהים אל-וכילי: אבל אי-אפשר לפתור את הבעיה כל אחד בכיוון שלו, ואחר כך רק הריסות.
אבראהים אל-וכילי: זה לא מקובל.
אבראהים אל-וכילי: וגם יש מספיק קרקעות – גם למדינה וגם לבדואים.
אבראהים אל-וכילי: השאלה באמת אם רוצים כל אחד, איך אומרים?
אבראהים אל-וכילי: לקחת לכיס שלו יותר קרקע.
אבראהים אל-וכילי: את זה אני יודע.
אבראהים אל-וכילי: אבל גם האנשים הם לא רעים בכלל, הבדואים.
אבראהים אל-וכילי: אני רוצה להגיד לך, אבי הלר – לך אני אומר את זה, לא לאודי – אני אומר לך שתגיד תודה שיש לך אוכלוסייה כמו האוכלוסייה הבדואית.
אבראהים אל-וכילי: אם יש לך אוכלוסייה אחרת, אתה היית משלם פי 10 יותר, ואני לא רוצה לחכות לזה.
אבראהים אל-וכילי: אני רוצה שבאמת תתפוס את הבעיה לפני שאנחנו מגיעים לזה.
אבראהים אל-וכילי: תודה לכם.
אבישי ברוורמן: שיח' אבראהים, תודה, שוכראן.
אבישי ברוורמן: אני אומר את האמת, שמה שחסר לי פה – למה הזכרתי את עמרם קלעג'י, לאחר שראש הממשלה לא נתן לי את הסמכות לזה?
אבישי ברוורמן: אנשים שימצאו את הדרך, לא לתיאוריות וכותרות, שישבו עם האנשים ובחוכמת הלב לחבר את הפתרונות.
אבישי ברוורמן: זה מה שחסר לי בשטח.
אבישי ברוורמן: ואני נותן את זכות הדיבור לדוקטור רמזי חלבי.
ד"ר רמזי חלבי: תודה.
ד"ר רמזי חלבי: אני אציג בקצרה, בשלוש-ארבע נקודות, את עמדת מרכז השלטון המקומי.
ד"ר רמזי חלבי: קודם כל, אנחנו חושבים שהנקודה הראשונה היא קידום תהליכים משתפים ודיאלוג בין הבדואים והמדינה בנושאים שונים כמו התכנון וההתיישבות, נושא הפיתוח, נושא התכנון והתיאום בין כלל המערכות המוסדיות.
ד"ר רמזי חלבי: זו נקודה אחת.
ד"ר רמזי חלבי: נקודה שנייה היא קידום מודל מוסכם של יישוב מסוים, או מקבץ יישובים, שהצלחתו יכולה להוות מודל כדי לחקות את זה ביישובים אחרים.
ד"ר רמזי חלבי: נקודה שלישית היא שינוי הרטוריקה ביחס לסוגיה ולבדואים.
ד"ר רמזי חלבי: כלומר, גם כשדובר על ניסוח תזכיר החוק, שיעשה שימוש בשפה מפייסת, המתייחסת להכרה בבדואים ובצרכים שלהם.
ד"ר רמזי חלבי: הנקודה הרביעית – קידום צעדים בוני אמון קונקרטיים.
ד"ר רמזי חלבי: כלומר, הפסקת הריסת הבתים הקיימים, הכרזה על יישובים לקראת הכרה, פרסום הכרזות פומביות על העיקרון לפיו החזקה היא שכפר נשאר במקומו, אלא אם כן אנחנו לא רואים אפשרות אחרת, כדברי השר בגין.
ד"ר רמזי חלבי: ונקודה אחרונה היא שיתוף אנשי מקצוע מתחום ניהול ויישוב סכסוכים בכל התהליכים על מנת שלא ייווצר נתק בין הרעיונות המעשיים לבין הצורך בהכרה, זהות וכבוד מצד הבדואים; כמו גם לסייע ביצירת אמון ולגשר על ריבוי הקולות הקיימים בכל אחד מהצדדים.
ג'מאל זחאלקה: תודה, כבוד היושב-ראש, אני חושב שהציבור הערבי בנגב מחכה מוועדת הפנים של הכנסת, ומהישיבה הזאת לקבל בשורה כשלהי.
ג'מאל זחאלקה: אני יודע שהרבה יותר קל, הרבה יותר מהיר, להרוס מאשר לבנות.
ג'מאל זחאלקה: אדם בונה בית תוך שנתיים-שלוש, בא הבולדוזר של משרד הפנים, הורס אותו תוך שעתיים.
ג'מאל זחאלקה: ואיך אומרים?
ג'מאל זחאלקה: נרשם לזכותו של ההורס שהוא ביצע את החוק.
ג'מאל זחאלקה: על איזה חוק מדובר?
ג'מאל זחאלקה: אם אתה לא נותן לאדם אפשרות לקורת גג, אין לך זכות לבוא ולהרוס לו את הבית.
ג'מאל זחאלקה: אם אתה לא מטפל בתכנון של היישוב שלו, אין לך זכות להתקרב לשם.
ג'מאל זחאלקה: אני חושב שמשרד הפנים, הממונה על המחוז – מר הלר, אני שמעתי ממך מילים יפות, אבל אני חשבתי כל הזמן שאתה חותם על צווי הריסות.
ג'מאל זחאלקה: נראה לי שבתקופה האחרונה ידך קלה על החתימה.
ג'מאל זחאלקה: אני לא יודע למה היד שלך לא רועדת.
ג'מאל זחאלקה: אתה לא חושב 20 פעם לפני שאתה עושה דבר כזה, אבל, איך אומרים?
ג'מאל זחאלקה: הורסים פעם בשנה, אחר כך פעם בחודש, היום פעם בשבוע, אחר כך זה מתחיל להיות אפילו לפעמים יותר מפעם אחת בשבוע.
ג'מאל זחאלקה: אני מבקש, מציע, שתתקבל החלטה של הוועדה שקוראת לאמץ את הצעתו של ידידי, דוקטור רמזי חלבי.
ג'מאל זחאלקה: הצעה של השלטון המקומי, לא שלנו, של הח"כים הערבים, השלטון המקומי בכבודו ובעצמו מציע – תקשיבו טוב, זה לא דבר שקורה כל יום.
ג'מאל זחאלקה: השלטון המקומי לא בא ומציע להפסיק הריסה של בתים בכל מקום.
ג'מאל זחאלקה: הוא לא הציע את זה.
ג'מאל זחאלקה: לפי מיטב ידיעתי, אני מעולם לא שמעתי אותו עושה את זה.
ג'מאל זחאלקה: למה הוא לא עושה את זה?
ג'מאל זחאלקה: כי מדובר ביישובים שהרשויות המקומיות עצמן מבצעות את ההריסה.
ג'מאל זחאלקה: בא השלטון המקומי – שזה כל השלטון המקומי, לא רק הרשויות הערביות – ומציעים כאן הצעה להקפיא כצעד מפייס.
ג'מאל זחאלקה: אני מציע לאמץ את כל מה שאמר ידידי, רמזי חלבי.
ג'מאל זחאלקה: דרך אגב, גילוי נאות, הוא בן הכיתה שלי.
ג'מאל זחאלקה: למדנו ביחד בתיכון.
אבישי ברוורמן: בשביל זה כששאלתי למי לתת זכות בכורה, הוא אמר: הוא למד איתי, ניתן לו קודם זכות.
ג'מאל זחאלקה: אני מציע לקבל, כולל ההצעות.
ג'מאל זחאלקה: יש כאן הצעות מקוריות, שבאות מגוף חשוב מאוד במדינה, שהוא יציג כמעט כמו הכנסת, מבחינת הייצוגיות שלו.
ג'מאל זחאלקה: אני מציע לקבל את ההצעות שלהם, זו ההצעה שלי.
ג'מאל זחאלקה: במיוחד העניין הזה של הכרה ביישובים, ושל הפסקת ההריסה.
ג'מאל זחאלקה: לא כל יום השלטון המקומי בא ומציע להקפיא הריסות.
ג'מאל זחאלקה: זה לא דבר של מה בכך, ואני מציע לא לעבור על זה לסדר היום, ככה, כאילו שלא נאמר שום דבר.
ג'מאל זחאלקה: לחשוב על זה ולקבל החלטה מהוועדה.
ג'מאל זחאלקה: אני גם מציע לממונה על המחוז לעיין היטב בהצעה הזאת.
אבישי ברוורמן: חבר הכנסת דוקטור אגבריה.
עפו אגבאריה: תודה, אדוני היושב-ראש, אורחים נכבדים.
עפו אגבאריה: אני מסכים עם מה שהציגו חברי חברי הכנסת לעניין היישובים הבדואים.
עפו אגבאריה: אבל אני מתכוון לדבר אולי על צד אחר של העניין, לאו דווקא על עניין התכנון, שאנחנו שומעים שהתכנון כבר נמשך כל כך הרבה שנים.
עפו אגבאריה: אבל האם המדינה מספקת לאנשים האלה את הדברים הנחוצים, ואת הצרכים האנושיים של האנשים במקום?
עפו אגבאריה: האם השאלה שעכשיו העלה מר הלר בין תל-שבע לבין למשל, ערד, האם ההשוואה יכולה להיות אמתית ונכונה?
עפו אגבאריה: האם ההתפתחות של ערד היא בדיוק כמו תל-שבע?
עפו אגבאריה: האם אותם משאבים אתם נותנים גם שם וגם שם?
עפו אגבאריה: אותן מדרכות, אותם שטחים ציבוריים, אותו תקצוב מים, אותו תקצוב חשמל?
עפו אגבאריה: מי שייכנס לתל-שבע וייכנס ולערד, אז יראה את הדברים מאוד שונים.
עפו אגבאריה: עכשיו, ככל שמתמשכת הבעיה של התכנון, הרבה שנים האנשים לא מקבלים את השירותים הנחוצים.
עפו אגבאריה: אני שמעתי שהולכים לפתח בתי ספר ומתנ"סים.
עפו אגבאריה: אך אחד לא הזכיר את העניין הבריאותי, שזה אחד הדברים הבסיסיים - - -
אבישי ברוורמן: דוקטור אגבריה הוא רופא כמובן.
עפו אגבאריה: זה אחד הדברים הבסיסיים שהמדינה צריכה לתת לכל אזרח של המדינה, ולא משנה מיהו.
עפו אגבאריה: ולא משנה אם הוא מכפר מוכר, או בלתי מוכר.
עפו אגבאריה: למשל, בכפרים האלה, אין מרפאות.
עפו אגבאריה: אין תחנות אם וילד.
עפו אגבאריה: לשם המחשה, התמותה של התינוקות, או היילודים הנולדים בכפרים הבדואים הם פי 4 יותר גדולים משאר האוכלוסייה.
עפו אגבאריה: מדוע?
עפו אגבאריה: זה בגלל האוכלוסייה?
עפו אגבאריה: אתה יודע מה?
עפו אגבאריה: נניח, אני רוצה להתפשר אתכם, בגלל נישואי קרובים.
עפו אגבאריה: אז יש איזשהו אחוז מסוים בגלל נישואי קרובים.
עפו אגבאריה: בסדר?
עפו אגבאריה: אני רואה שאתה מהנהן בראש בעניין.
אהוד פראוור: אני מסכים אתך.
עפו אגבאריה: אבל העניין הזה יכול להעלות את האחוז לפי 2, אבל לא פי 4.
עפו אגבאריה: ופי 4 זה בגלל זה שאין תחנות אם וילד.
עפו אגבאריה: אין מספיק חיסונים.
עפו אגבאריה: אין מרפאות ראשוניות.
עפו אגבאריה: אין למשל טיפול שיכול להגיע אליו הבן אדם בשעת הצורך, כי אפילו "מגן דוד" לא נכנס לתוך הכפרים הבלתי מוכרים.
עפו אגבאריה: איפה נשמע דבר כזה, שאזרחים הם בלתי מוכרים לגבי המדינה שלהם?
עפו אגבאריה: והם אזרחים.
עפו אגבאריה: וזה לא משנה איפה הם נמצאים.
עפו אגבאריה: אני חושב שהדברים האלה, התייחס אליהם גם אפילו ראש הממשלה, והוא אמר שמה שעושה אותנו בדרגה נמוכה ב-OECD זה החרדים והערבים.
עפו אגבאריה: האם המדינה לא יכולה באמת לתקן את העוול הקטן הזה – לא משנה, מתי יהיה התכנון, זה כבר נמשך מלפני 20 שנה, אולי זה יימשך עוד 20 שנה, אני לא יודע.
עפו אגבאריה: אבל בינתיים, את השירות הבסיסי, את הדברים האלה, צריך לספק לאנשים מים.
עפו אגבאריה: צריך לספק להם תברואה.
עפו אגבאריה: צריך לספק להם בריאות.
עפו אגבאריה: אז מדוע הדברים האלה לא ניתנים, ואי-אפשר להשיג אותם?
עפו אגבאריה: למרות שלא מזמן אני עשיתי ביחד עם מנכ"ל משרד הבריאות, הממונה על השירותים האמבולטוריים, ביקור במקומות האלה.
עפו אגבאריה: וראינו שכמעט ובאף מקום כזה אין מרפאת אם וילד, אין מרפאות ראשוניות.
עפו אגבאריה: בשביל שאנשים יגיעו למרפאה כזאת, הם צריכים לעבור אולי איזה 20-15 קילומטר עד שהם יגיעו.
עפו אגבאריה: אז אני מבקש, מה שאמר חברי, חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, זה באמת ככה, אבל בנוסף, לא לשכוח לתת לאנשים האלה את השירותים הבסיסיים שצריכים אותם.
עפו אגבאריה: וזה לא עולה כסף, רק יחסוך כסף למדינה, כי התחלואה של הילדים האלה ושל האנשים האלה, כאשר הם מגיעים לבתי חולים, הם פי כמה מההשקעה שאנחנו נמנע את המחלות האלה.
רחמים יונה: אין דרכי גישה למקומות האלה.
פארס אבו עבייד: מי אשם?
עפו אגבאריה: תמיד יש אפשרות לעשות דרכי גישה.
עפו אגבאריה: איך האנשים יוצאים לעבודה?
רחמים יונה: אנחנו מסיעים ילדים שם, ואנחנו צריכים דרכי גישה.
עפו אגבאריה: לכמה אין דרכי גישה?
רחמים יונה: 350 קילומטר, אנחנו מסיעים ילדים - - -
עפו אגבאריה: אבל זה לא נכון, אני לא מכיר מקום אחד במדינת ישראל, איפה שמתגוררים יהודים, שלא נתנו להם לא מים, ולא חשמל, ולא הגיע אליהם איזשהו טיפול רפואי.
עפו אגבאריה: אז המציאו בשבילם את הדרכים.
עפו אגבאריה: זה לא תירוץ.
אבישי ברוורמן: קייס נאסר, אתה יושב-ראש - - -
גאלב מג'אדלה: לא, רגע, כבוד היושב-ראש, שאלה.
גאלב מג'אדלה: לחוות יחיד – אתה יודע מה זה חוות יחיד?
גאלב מג'אדלה: אדוני, אתה ענית לעפו אגבריה.
גאלב מג'אדלה: חוות יחיד, אתה יודע מה זה חוות יחיד?
רחמים יונה: שמעתי עליה.
גאלב מג'אדלה: שמעת או אתה יודע?
גאלב מג'אדלה: יש הבדל בין שמעתי - - -
רחמים יונה: שמעתי עליה ואני יודע, נו.
גאלב מג'אדלה: אתה יודע או שמעת?
רחמים יונה: מה השאלה שלך?
רחמים יונה: אני אומר לך יודע, נו.
גאלב מג'אדלה: לא, אני שואל אותך, חוות יחיד, אתה יודע מה זה?
רחמים יונה: נו?
גאלב מג'אדלה: אל תגיד לי "נו".
גאלב מג'אדלה: מה זה "נו"?
גאלב מג'אדלה: אנחנו לא בשוק.
רחמים יונה: אני יודע, אני מסביר לך שאני יודע.
גאלב מג'אדלה: חוות יחיד, אתה יודע מה זה?
רחמים יונה: אמרתי לך כן, נו.
גאלב מג'אדלה: יודע?
גאלב מג'אדלה: חוות יחיד מקבלת את השירות הזה שמדבר עליו חבר הכנסת אגבריה?
רחמים יונה: אני לא בא אליו בטענות, אני מסביר לו - - -
גאלב מג'אדלה: אני לא אמרתי שאתה בא אליו בטענות.
גאלב מג'אדלה: לא אמרתי לך שאתה בא בטענות.
רחמים יונה: - - - לא, אבל אתה רוצה להתווכח - - -
גאלב מג'אדלה: אתה אומר אין דרך - - -
רחמים יונה: - - - סתם מתווכח.
גאלב מג'אדלה: לא, אתה אומר אין דרך - - -
רחמים יונה: אני מציג לו עובדה, אני אומר - - - כל יום, אני חי בדרכים האלה, זו העובדה.
קריאה: הוא מציג פה עוד בעיה.