GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ניסן סלומינסקי: תסביר לי בלי קשר למה שהיה מה הם מקבלים, שאני אבין.
<מאיר שמרה: הסכמנו לתת תנאי פרישה לעובדים בפנסיה מוקדמת, כאשר מה שקובע, המשכורת שקובעת לפנסיה היא המשכורת האחרונה של העובד.
ניסן סלומינסקי: את זה הוא יקבל עד סוף חייו?
<מאיר שמרה: בהתאם לאחוזים שהוא צבר.
ראובן ריבלין: ודאי-ודאי.
ראובן ריבלין: הם עבדו בשביל זה.
ניסן סלומינסקי: אתה מדבר על פנסיה תקציבית או שאתה מדבר על פנסיה צוברת?
ניסן סלומינסקי: כאן מדובר על פנסיה תקציבית.
ראובן ריבלין: תקציבית, בוודאי.
ניסן סלומינסקי: מה זה "בוודאי"?
ראובן ריבלין: יש פה עובדים שעבדו במשך 40 שנה.
ראובן ריבלין: הם הגיעו להסכמה עם החברה עצמה.
ניסן סלומינסקי: אני רוצה להבין את ההסכמה בדיוק.
ניסן סלומינסקי: השאלה שלי היא לא כל-כך לגבי העובדים האלה, השאלה שלי היא על התקדים שיצרנו פה.
ניסן סלומינסקי: אני רוצה להבין אותו שאני אדע.
ניסן סלומינסקי: מה התקדים?
ניסן סלומינסקי: למעשה אישרתם להם - - -
ראובן ריבלין: הואיל ואני לא סוציאל דמוקרט, אני דואג לעובדים.
ניסן סלומינסקי: תן לי, רובי.
ניסן סלומינסקי: רב יצחק, אי-אפשר ככה.
ניסן סלומינסקי: כנסו לחדר צדדי, תעשו את זה.
יצחק כהן: דנו על זה כבר עשרות פעמים, לא היתה אבן שלא הפכנו, ועכשיו אתה מתחיל מחדש.
ניסן סלומינסקי: אתה בשוויון נפש ואתה כאן יוצר תקדים שמחר בכל דבר ודבר יכול להיות שזה יקרה, ולכן אני רוצה להבין לפני כן.
ראובן ריבלין: שלא יתפוצץ.
ניסן סלומינסקי: לא רוצה שיתפוצץ.
ראובן ריבלין: השאלות שלך הן שאלות נכונות, אבל אנחנו הסכמנו.
ניסן סלומינסקי: אנחנו נצטרך לתת את הדין אחר-כך אם נישאל, שלפחות נדע על מה אנחנו מצביעים.
ניסן סלומינסקי: תסביר במילים שלנו.
ניסן סלומינסקי: כלומר, למעשה כל עובד - - -
משה גפני: אין פה הסכמה שיוצרת תקדים.
ניסן סלומינסקי: כל עובד מאותו רגע יקבל למעשה פנסיה תקציבית, לא צוברת.
<מאיר שמרה: זו לא פנסיה תקציבית.
ניסן סלומינסקי: עד סוף ימיו הוא יקבל את מה שמגיע לו.
<מאיר שמרה: יש תקנון אחיד, לצורך העניין קרנות הפנסיה, כאשר בתקנון האחיד מגיע לעובדים משהו, סכום מסוים, כאשר מה שעשתה המדינה, למעשה החברה באמצעות המדינה שמעבירה את התקציבים, משלימה דלתה מסוימת נוספת על התקנון האחיד.
יצחק כהן: כדי להביא אותם ל-70%.
<מאיר שמרה: אם זה פנסיה תקציבית, כן או לא, אני לא - - -
ראובן ריבלין: עשינו את זה באל-על ב- - -
<מאיר שמרה: זה לא פנסיה תקציבית, אבל בסוף מה שחשוב זה מה שהעובדים מקבלים.
יצחק כהן: התוצאה היא כמו פנסיה תקציבית.
ניסן סלומינסקי: התוצאה היא כמו פנסיה תקציבית.
ניסן סלומינסקי: אבי, האם זה יהיה תקדים עכשיו?
ניסן סלומינסקי: יש במשק עוד הרבה נושאים כאלה שיצטרכו להגיע לפתרון.
ניסן סלומינסקי: האם זה יהיה תקדים לכל המשק מכאן ולהבא או שזה מקרה יחידני ואתם מודים שזה מקרה יחידני?
ניסן סלומינסקי: אם זה יהיה התקדים, המשמעות היא שאנחנו כאן מצביעים על תקדים שבכל הפרטה שתהיה במשק או בכל מצב שיהיה, בחברות הממשלתיות העובדים יקבלו פנסיה תקציבית.
ניסן סלומינסקי: האם זאת המשמעות או שזה מקרה חריג?
<אבי ניסנקורן: קודם כול, כל הסכם הוא בפני עצמו.
ראובן ריבלין: זה לא חוק.
<אבי ניסנקורן: כל הסכם הוא בפני עצמו.
<אבי ניסנקורן: יש הסכמים שיקבלו יותר, יש הסכמים שיקבלו פחות.
<אבי ניסנקורן: זה לא הסכם שיהפוך להיות מודל מחייב במגזר הציבורי.
<אבי ניסנקורן: לכל משא-ומתן יש המורכבות שלו והבעיות שלו.
ראובן ריבלין: בזמנו השקיעו את קרנות הפנסיה של אל-על בכנפיים – קנו מטוסים.
ראובן ריבלין: לאחר מכן, כשהיה צריך לפרק אותה, באו למצוא איזה פתרון שבו אנשים אשר - - -
ניסן סלומינסקי: רובי, לי זה חשוב, כי אנחנו נשב כאן על משהו אחר ותגיע חברת חשמל או יגיעו אחרים.
ניסן סלומינסקי: לא רק זה, אם יבוא אבי ויגיד: רבותי, כבר נוצר תקדים במשק - - -
יצחק כהן: הוא כבר אמר בקולו שזה לא מודל.
ניסן סלומינסקי: זה מה שרציתי לדעת, שלא קבענו כאן תקדים.
ראובן ריבלין: אם חברת החשמל, כמו שבזק לא רצתה, לא תעביר את כל אותם דברים שהיא לא צריכה להם ושהיא רכשה שליטה עליהם במשך שנים כתוצאה מכך שהיו מקומות שכוחי אל או בכלל לא התייחסנו אליהם – אם הם לא יגיעו להסכמה, פה יש הסכמה הדדית - - -
ניסן סלומינסקי: מה זה הסכמה הדדית?
ראובן ריבלין: בין תעש על המכלול של תעש למדינת ישראל.
ניסן סלומינסקי: מה זה בין תעש למדינת ישראל?
ניסן סלומינסקי: נניח תהיה הסכמה בין חברת חשמל לעובדים לתת להם פנסיה תקציבית.
ניסן סלומינסקי: זה נקרא הסכמה?
ראובן ריבלין: אני אסביר לך מה זה דבר שנידון לגופו של עניין.
ראובן ריבלין: בהחלט חברת חשמל מאוד דומה.
ראובן ריבלין: בזק בזמנו, כאשר היתה מקימה אנטנה, היתה צריכה בערך 100 מטר ימינה, 100 מטר שמאלה, הם לקחו בערך 3 ק"מ לכל הצדדים ונוצר מצב שבו היום כל המלונות באילת משוועים לקרקע והאזור של האנטנה היה שייך כולו לבזק.
ראובן ריבלין: בזק באה ואמרה: הנכס הזה שייך לי ולא שייך למדינת ישראל.
ראובן ריבלין: זאת אומרת, יש לנו זכויות מוקנות באותו שטח.
ראובן ריבלין: היה ויכוח שלם, ובגלל זה גם אי-אפשר היה להפריט את בזק.
ראובן ריבלין: היתה אמירה מפורשת שכל מה שבזק מחזיקה שייך לה, ומי שרוצה לבוא ולקנות את הקרקע, יבוא אליה, על מנת לנהל משאים ומגעים.
ראובן ריבלין: פה, במסגרת חברת תעש, הגענו להבנה הדדית בין המדינה לבין תעש, שבה יש ויתורים הדדיים משני הצדדים.
ראובן ריבלין: תעש הולכים היום לפנות 1,100 עובדים שלא יכולים בגיל שהם נמצאים בו לעבור על טפם, נשותיהם, נכדיהם.
ראובן ריבלין: הם עשו את העבודה שלהם.
ראובן ריבלין: באים ומסדרים את הדרך שבה הם יעזבו את תעש.
ראובן ריבלין: הדברים האלה מחייבים כמובן השקעה.
ראובן ריבלין: אם תעש היתה באה ואומרת: כל הקרקע שאני הולכת לפנות על מנת לעבור היא שלי, ואני אעביר את כל ההעברות - - -
ניסן סלומינסקי: רובי, מה זה שייך?
ניסן סלומינסקי: הקרקע הזאת של המדינה.
ראובן ריבלין: אתה צודק, אני רק אומר לך בתקדימים - - -
עפר שלח: אם היו מעבירים את תעש בלי להפריט אותה, הקרקע היתה עוברת - - -
ניסן סלומינסקי: עזוב, רובי, בוא נתמקד - - -
ראובן ריבלין: הלוואי וכך היינו מתנהגים מההתחלה, שלח.
ראובן ריבלין: פעם רמת השרון היתה יותר רחוקה מהנגב.
ניסן סלומינסקי: מאיר ואבי, הסכום הזה משולם רק ל-1,200 העובדים שעוזבים עכשיו או שהוא גם ישולם לכל העובדים שיפרשו במשך הזמן כתוצאה מזה שהמפעל יעבור לנגב והם יעזבו?
ניסן סלומינסקי: הרי כולנו יודעים שכל העובדים של היום לא ימשיכו בסוף ולאט-לאט הם יעזבו, לא יעברו לנגב.
ניסן סלומינסקי: אני שואל אם התנאים האלה חלים על כולם.
ראובן ריבלין: כל הסכם נדון לגופו.
ניסן סלומינסקי: מה יש בהסכם הזה?
ניסן סלומינסקי: הרי ההסכם הזה סגור על הכול, זה בסדר.
ראובן ריבלין: המדינה מקבלת 40 מיליארד.
יעקב ליצמן: האם, אדוני, יש מצב שאתה נגד ההסכם?
יצחק כהן: אתה רוצה לבטל את ההסכם?
יצחק כהן: בוא נתחיל מההתחלה.
יצחק כהן: דיון של כמה שנים מתחילים עכשיו?
יצחק כהן: אני רוצה להבין.
יצחק כהן: אני לא מבין מה שאתה רוצה.
יצחק כהן: אבי אומר לך בפירוש.
ניסן סלומינסקי: אני רוצה להבין, כי אני יודע שבעוד - - -
יצחק כהן: אז תסבירו בפעם - - -
<אבי ניסנקורן: אני ארחיב.
ניסן סלומינסקי: בעוד חודש נגיע לחברת חשמל - - -
יצחק כהן: אמר אבי ושמענו, שכל הסכם עומד בפני עצמו, וההסכם הזה הוא לא מודל.
ראובן ריבלין: בשביל זה צריך להתחיל עם דור ב'.
ראובן ריבלין: דור המייסדים הוא בעייתי בהחלט.
משה גפני: אם אפשר שני משפטים לפני אבי.
משה גפני: רק שני משפטים.
משה גפני: המדינה באמצעות רשות החברות הממשלתיות רצתה לסגור את תעש, העובדים היו בסכנת פיטורים, כולם.
משה גפני: זאת היתה תמונת המצב.
ראובן ריבלין: או כאלה שלא הסכימו לעבור.
משה גפני: המדינה לא רצתה להיכנס לעניין הזה.
משה גפני: היה שלב כזה.
משה גפני: ניהלו משא-ומתן ארוך ומייגע שהיה מלווה על-ידי ועדת הכספים, היה אז שי חרמש וטמיר היה שם מטעם הוועדה, היתה ועדה שעסקה בזה, לחצנו, וגם אתה ממשיך בדרך הזאת, לכן את השאלות שלך אני מקבל בתור שאלות מנחות ולא בתור שאלות אחרות.
משה גפני: המציאות היא שהעובדים ויתרו, וזה לא תקדים לשום דבר, משום שיותר מ-1,000 עובדים מפוטרים, הם יוצאים.
משה גפני: הם היו יכולים להגיד: לא רוצים לצאת.
משה גפני: להישאר תחת כנפי הממשלה.
משה גפני: מה שקרה שהתנהל משא-ומתן.
משה גפני: היו נשארים ופה היו מעבירים בכל פעם 70 מיליון שקל.
ניסן סלומינסקי: לא היו מעבירים.
משה גפני: מי לא היה מעביר?
ניסן סלומינסקי: היו סוגרים את תעש.
משה גפני: מי היה סוגר?
משה גפני: אתה היית מצביע נגד 3,000 עובדים?
יצחק כהן: עוד אפשר לעשות את זה עכשיו.
יעקב ליצמן: אני העברתי בכל שנה.
משה גפני: אני לא מדבר על הזמן שלי.
משה גפני: העברנו כסף כדי לשלם משכורות לעובדים.
ניסן סלומינסקי: מוישה, לא הייתי מעביר.
ניסן סלומינסקי: הפסקנו להעביר.
ניסן סלומינסקי: לא הייתי מעביר יותר.
ניסן סלומינסקי: אני מודיע לך שלא הייתי מעביר.
משה גפני: א', העברת.
ניסן סלומינסקי: הפסקנו להעביר עד שהתגבש הסדר.
משה גפני: גם אני הפסקתי והעברתי.
ניסן סלומינסקי: זה טוב, כי אילולא זה לא היו מגיעים להסדר.
משה גפני: בסדר, אנחנו יודעים.
ניסן סלומינסקי: אני לא נגד ההסדר.
משה גפני: מה שקרה שבהסכם הפריטו את החברה, הפכו אותה לחברות פרטיות, כמו שהזכיר קודם המשנה למנהל רשות החברות.
ראובן ריבלין: פטרו אותה מחובות העבר.
משה גפני: חלק מהעובדים פוטרו והולכים הביתה ומקבלים פיצויים, כשזה לא תקדים למשהו אחר.
משה גפני: חלק מהנושאים שעומדים על הפרק הם נושאים שהם לא פשוטים בכלל מבחינת העובדים.
משה גפני: יושב-ראש ועד העובדים עם ועד העובדים גילו בגרות בעניין הזה, ידעו את אשר לפניהם, הסכימו לחתום על דבר שהוא לא פשוט, הוא קשה.
משה גפני: הממשלה ראתה שהכנסת מאוד אחראית בעניין הזה ומאוד עומדת על דעתה שהחברה לא תפורק והגיעה בסוף להסכם, ולכן זה יום חגיגי כמו שאמרת.
משה גפני: זה דבר שבאמת עמדו עליו, זה לא יוצר תקדים לשום דבר אחר.
ניסן סלומינסקי: אבי, גם מה ששאלתי לגבי העובדים האחרים.
ניסן סלומינסקי: תן לנו את התמונה הכוללת כדי שנדע ושנבין.
<אבי ניסנקורן: קודם כול, אני רוצה להצטרף למה שמאיר אמר, אני רוצה להודות לוועדה הקיימת וליושב-ראש הקיים שדחפו, ואני רוצה מאוד להודות ליושב-ראש הקודם, שליווה את זה באופן אינטנסיבי והקים גם ועדת משנה, לטמיר ולשי חרמש, שליוו את זה באופן אישי.
<אבי ניסנקורן: אנחנו אחרי משא-ומתן של ארבע שנים.
<אבי ניסנקורן: זה היה התיק הראשון שקיבלתי כשמוניתי ליושב-ראש האגף לאיגוד מקצועי, כשאמרו לי "הכול גמור".
<אבי ניסנקורן: ארבע שנים אנחנו מתנהלים סביב הנושא הזה, ואני חייב להגיד, ואני מניח שהמדינה תסכים אתי, שכל המגרשים של המדינה.
<אבי ניסנקורן: פעם אחר פעם אחרי שסגרתי את ההסכם ביחד עם יושב-ראש הוועד, באה המדינה וביקשה לפתוח אותו ופתחנו אותו.
<אבי ניסנקורן: למה זה ארבע שנים?
<אבי ניסנקורן: כי בכל פעם רגולטור אחר בקרב המדינה בא ומבקש שינוי בהסכם, אנחנו נעתרים, יושבים ועושים שינויים בהסכם, כולל בחצי השנה האחרונה, כולל בחודשיים האחרונים, כולל בחודש האחרון.
<אבי ניסנקורן: כך שהעובדים התנהגו פה בסופר אחריות מעל ומעבר.
<אבי ניסנקורן: פעם זה היה רשות החברות ואחר-כך הממונה על השכר ואגף התקציבים ומשרד הביטחון, רשימה בלתי נלאית, וכשגמרנו את הסבב, הסבב התחיל מחדש.
<אבי ניסנקורן: לכן זה נמשך כל-כך הרבה זמן, וחבל שזה נמשך כל-כך הרבה זמן.
<אבי ניסנקורן: זה מראה שתמיד צריך בצד השני מישהו אחד שמנהל מולנו את המשא-ומתן.
<אבי ניסנקורן: בלתי אפשרית המסכת הזאת.
<אבי ניסנקורן: אני חושש שבלי המעורבות של ועדת הכספים והלחץ שלה, זה גם לא היה נגמר.
<אבי ניסנקורן: לגבי ההסכם.
<אבי ניסנקורן: יש פה רפורמה וברפורמה הזאת יש היבטים קשים מאוד לעובדים ויש בה גם תמורות לעובדים.
<אבי ניסנקורן: העובדים במסגרת הרפורמה הזאת, צריך לזכור, לא קיבלו תוספות שכר במשך שנים ארוכות.
<אבי ניסנקורן: העובדים היו מוקפאי שכר.
<אבי ניסנקורן: השכר הממוצע בתעש לעומת השכר הממוצע בתעשיות הביטחוניות האחרות, המקבילות נמוך ב-20% אחוזים, ותעש לא פחות טובה ולא פחות איכותית והעובדים לא פחות טובים ואיכותיים, זה היה עקב המצב הכלכלי שלה.
<אבי ניסנקורן: העובדים במסגרת ההסכם מסכימים עם דבר שאני לא רואה שאני מסכים לו בהכרח במקומות אחרים, ששליש מהעובדים הולכים מיידית הביתה.
<אבי ניסנקורן: שליש מהעובדים.
<אבי ניסנקורן: והעובדים האלה שהולכים הביתה, קשה להניח שימצאו מקורות תעסוקה אחרים בגיל שהם פורשים, אחרי שהם התמקצעו בתעשיות הביטחוניות.
<אבי ניסנקורן: העובדים האלה, אני לא יודע איך הם ימצאו מקורות תעסוקה אחרים.
<אבי ניסנקורן: הסכמנו במסגרת ההסכם להפרטה, הסכמנו במסגרת ההסכם לפינוי הקרקעות ברמת השרון, הסכמנו למעבר לנגב, הסכמנו על דרישות לגבי חיפה של מעבר מפעל, הסכמנו לדרישות משרד הביטחון.
<אבי ניסנקורן: במסגרת ההסכם אנחנו עושים שינוי מבני בתעש, שיהפוך את תעש לחברה יותר יעילה.
<אבי ניסנקורן: עשינו שם מסכת הסכמות שלמה, שיש בה ויתורים קשים של העובדים.
<אבי ניסנקורן: בצד זה העובדים גם קיבלו.
<אבי ניסנקורן: אני אומר: כל הסכם לגופו, אבל שלא יהיה ספק, גם בהסכמים אחרים וגם בחברות אחרות וגם בחברת חשמל נדרוש שהעובדים יקבלו.
<אבי ניסנקורן: זו לא מילת גנאי שלעובדים מותר גם לקבל תמורות.
<אבי ניסנקורן: זו לא מילת גנאי, זה דבר לגיטימי לחלוטין.
<אבי ניסנקורן: היא הפכה פתאום לאיזו מילת גנאי.
<אבי ניסנקורן: במסגרת ההסכם העובדים קיבלו, ונכון, הדגש שלנו היה על נושא הפנסיה.
<אבי ניסנקורן: אני חושב שהעובדים האלה, כשהם יוצאים ממעגל העבודה, ימשיכו להשתכר ולקבל שכר בכבוד.
<אבי ניסנקורן: גם כשמדברים על 70%, מי שמגיע ל-70%, צריך לזכור, זה מהשכר הפנסיוני, זה לא משעות נוספות, זה לא מהחזרי הוצאות.
<אבי ניסנקורן: אנחנו מכירים את תמהיל השכר במגזר הציבורי, העובד יורד משמעותית בהכנסה שלו ובסופו של דבר העובדים לא צריכים להיכנס למעגל עוני, וזאת המטרה, והמטרה עד כמה שאפשר שהעובדים יישארו באותה רמת חיים שהיתה להם לפני שהם פרשו, זה דבר לגיטימי, זה דבר ראוי.
<אבי ניסנקורן: זה לא פנסיה תקציבית.
<אבי ניסנקורן: דרך אגב, מה שקורה פה, העובדים הפרישו כל החיים שלהם, מי שלא בפנסיה תקציבית, ואנחנו נותנים רק את הפער, כי מה שקיים בקרן, קיים בקרן, ועליה אין תוספת של המדינה.
<אבי ניסנקורן: יש פער שמשלים לשכר האחרון כפול האחוזים שהעובד קיבל.
<אבי ניסנקורן: אני חושב שנכון וראוי שדווקא נתמקד בזה בהסכמים ולא נתמקד בדברים אחרים, כי בסוף - - -
ראובן ריבלין: נדמה לי שחשוב שתדגיש שהיה אלמנט נוסף שבו עובדים נתבקשו להעתיק את מקום מגוריהם למרחק של - - -
ראובן ריבלין: זה לא היה עניין של פרישה או של צמצום עבודה.
ראובן ריבלין: באו ואמרו להם: אתם עוברים לנגב.
ראובן ריבלין: 1,200 אנשים - - -
ניסן סלומינסקי: לכן, שאלתי.
ניסן סלומינסקי: כרגע הוא דיבר על אלה שעוזבים.
<אבי ניסנקורן: ההסכם חל על רשימה סגורה של עובדים שעומדים בקריטריונים, זה 1,100 עובדים שפורשים מיידית, זה כ-1,000 עובדים שיפרשו בעתיד, והקריטריונים נקבעו בהסכם, נקבע מי העובדים שזכאים.
<אבי ניסנקורן: בגדול, זה על-פי גיל וותק העובדים.
ראובן ריבלין: זה לא לרוחב הלוח.
<אבי ניסנקורן: זה לא לכל 3,500 העובדים בתעש, זו רשימת עובדים שבעיקרה זה העובדים הוותיקים יותר והמבוגרים יותר.
<אבי ניסנקורן: אלה עיקר העובדים שעליהם חל ההסכם, כשמסלול ההסכם כבר מקבע שיצאו לא 1,100 עובדים, ההסכם מקבע פרישת מעל 2,000 עובדים במסגרת ההסכם.
<אבי ניסנקורן: בנוסף, ההסכם גם מסדיר את הזכויות במסגרת המעבר לנגב, במסגרת העתקת המגורים.
<אבי ניסנקורן: בסופו של דבר זה הסכם מאוזן, לדעתי, שהעובדים, מצד אחד, הולכים למהלך מאוד מפחיד מבחינתם, גם של הפרטה וגם של פיטורים מסיביים, ומצד שני, ניסינו במסגרת ההסכם לתת את מירב הוודאות לעובד שיוצא, שהוא לא יתגלגל למעגל העוני.
<אבי ניסנקורן: זה בגדול ההסכם.
ניסן סלומינסקי: מאיר, התחלת להגיד כמה המדינה בסך הכול משקיעה בנושא הזה.
<מאיר שמרה: אמרתי שיש 2.7 מיליארד שקלים שהמדינה הופכת כספים שהושקעו בעבר, שידענו שהם בגדר sum cost, מה שנקרא, שהבאנו אותם לפה לאישור מראש כהשקעת בעלים, למרות שהם נרשמו כהלוואה.
<מאיר שמרה: הכספים האלה יימחקו מהיותם הלוואה ויהפכו להיות השקעה שלנו בתעש.
<מאיר שמרה: זה 2.7 מיליארדי שקלים שכבר נשפכו אחרונה.
<מאיר שמרה: אנחנו מדברים כרגע על 2.5 מיליארדי שקלים שאנחנו מבקשים לאשר פה, מתוכם 777 מיליארדי שקלים לטובת הרשאה להתחייב ולרשת הביטחון - - -
יצחק כהן: מיליון.
<מאיר שמרה: 776 מיליוני שקלים לטובת רשת ביטחון, שאנחנו מתעתדים במסגרת תהליך ההפרטה – הכספים שייכנסו מהרוכש העתידי יופנו לסעיף הזה – בכל מקרה כגיבוי שלנו.
<מאיר שמרה: אנחנו מבקשים לאשר את זה ברמה של הרשאה להתחייב, אבל הכוונה בסופו של יום שכספי ההפרטה ישרתו את רשת הביטחון.
<מאיר שמרה: אמרתי שיש לנו בסך הכול 2.5.
<מאיר שמרה: נגיע לפה, בלי קשר, בחודשיים הקרובים, לעוד חצי מיליארד שקל שיהיו מימון ביניים עד סוף 2015.
משה גפני: מאיזה משרד?
<מאיר שמרה: מאיזה משרד מה?
משה גפני: החצי מיליארד.
<מאיר שמרה: מאיפה מגיע הכסף?
<אמיר אדרי: משרד האוצר.
משה גפני: משרד האוצר או משרד הביטחון?
יצחק כהן: מהרזרבה.
יצחק כהן: מהאוצר.
<מאיר שמרה: תקציב המדינה, נסכם את זה כך.
עפר שלח: הביטחון קיבל כסף על הפרטת תעש, הוא לא נותן.
ניסן סלומינסקי: הוא נותן פה, משרד הביטחון נתן התחייבות.
משה גפני: הוא גם נתן.
<מאיר שמרה: כמובן יש דברים שעוד לא נולדו.
יעקב ליצמן: זה יוצא מהרזרבה הכללית.
ראובן ריבלין: בגדול זה המדינה.
ראובן ריבלין: בגדול זה המדינה, הם יתחשבנו ביניהם.
ניסן סלומינסקי: חבר'ה, בואו נשמע.
ניסן סלומינסקי: הלאה, מאיר.
<מאיר שמרה: גם בנושא של המעבר לנגב נעשית עבודה מאוד מאומצת.
<מאיר שמרה: אמרתי ששותפים לה כל הגורמים.
<מאיר שמרה: בסופו של יום תעש תצטרך להעתיק את מפעליה לנגב.
<מאיר שמרה: הנושא הזה הוא נושא עתיר תקציבים.
<מאיר שמרה: סביב העניין הזה נגבש גם מודל מימון בחלוקה בין התעש לבין הרוכש, לאחר שהמספרים יהיו חלוטים.
ניסן סלומינסקי: האם יש לכם הערכה?
<מאיר שמרה: אין לנו כרגע.
<מאיר שמרה: אני לא רוצה להגיד הערכות, כי יש לנו אומדנים שנעשו ואנחנו עוד לא מרגישים בטוח אתם.
<מאיר שמרה: כרגע אנחנו עושים מה שנקרא "second opinion" ומערכת הביטחון נכנסה לעובי הקורה ולקחה את האחריות על האירוע הזה.
<מאיר שמרה: אנחנו מקווים שיהיה סביר.
<מאיר שמרה: אנחנו מפנים פה 6,600 דונם.
<מאיר שמרה: לבנות את המפעלים האלה יעלה כסף, אבל אני מקווה שפחות ממה שיש לנו כרגע מבחינת האומדנים, ואנחנו עושים על זה באמת עבודה רצינית.
<מאיר שמרה: אלה הסכומים שאנחנו מכירים שמשרתים את תהליך ההפרטה, הם לא מועטים.
יעקב ליצמן: כמה זה ביחד?
ניסן סלומינסקי: עוד 1.6 מיליארד של משרד הביטחון.
<מאיר שמרה: אמרתי 2.5 שאנחנו מאשרים כרגע - - -
ניסן סלומינסקי: ועוד 1.6 הרכישות למשרד הביטחון.
<מאיר שמרה: ההתחשבנות בין מערכת הביטחון לאוצר, אני לא חושב שקשורה לאירוע של ההפרטה, למרות שהיא נכרכה איכשהו.
<מאיר שמרה: בהזדמנות החגיגית הזאת כרכו דברים שלא קשורים לאירוע.
<מאיר שמרה: לא הייתי מציע לסכום את זה.
<מאיר שמרה: אנחנו מגיעים למספיק מיליארדים.
משה גפני: כ-5 מיליארד.
<מאיר שמרה: קצת פחות, אבל 4.5, הייתי אומר.
ניסן סלומינסקי: בלי משרד הביטחון.
<מאיר שמרה: אני לא חושב שזה קשור לאירוע של ההפרטה.
ניסן סלומינסקי: למה כמעט התפוצץ כל העסק אם זה כל-כך פשוט?
<מאיר שמרה: כי מערכת הביטחון לא אוהבת להתחייב מראש לדברים לחמש שנים, ובצדק.
ניסן סלומינסקי: משרד הביטחון כבר אמר שהוא לא צריך את זה, כי הוא עובר לסייבר.
ראובן ריבלין: גם לסייבר צריך קרקע.
ניסן סלומינסקי: הוא תרם את חלקו בנושא הזה כמו שאומרים.
ראובן ריבלין: לסייבר הוא גם צריך קרקע.
עפר שלח: משרד הביטחון קיבל.
<אודי אדם: - - - שהוא צריך אותם.
<אודי אדם: אני לא חושב שצריך להיות - - -
ניסן סלומינסקי: חבר'ה, אני לא נגד, אני רוצה שנדע מה אנחנו הולכים לאשר.
ניסן סלומינסקי: כשאנחנו דנים לאשר איזה 40 מיליון שקל, יש כאן ארבע שעות של דיונים, ופה אנחנו מדברים על מיליארדים, אז רק שנדע.
יצחק כהן: חצי מיליארד לשיכון, כמה דנים על זה.
<אבי פלדר: משרד הביטחון רוכש מצה"ל כל שנה יותר מהסכום של ה-550 כפול 5.
<קריאה: מתעש.
<אבי פלדר: הוא רוכש יותר.
<אבי פלדר: מה שקרה עכשיו שכדי ליצור ביטחון תעסוקתי, כדי שלא נחזור על משגה 2002, ביקשנו שיהיה לנו הסכם רב-שנתי, כדי שנוכל לעשות אופטימיזציה של קווי ייצור ותהליכים.
<אבי פלדר: ולזה המשרד נענה, אבל הדברים שהוא רוכש אלה דברים שהוא רוכש באופן שוטף ויותר מהסכום הזה.
<אבי פלדר: זה סכום מינימום, והסכום השנתי הוא הרבה יותר גבוה מזה.
עפר שלח: אבי, ביניכם לבין משרד הביטחון יש פירוט של הרכישה הזאת?
<אבי פלדר: יש פירוט.
<אבי פלדר: חלק גדול זה הזמנות קיימות שנכנסו תחת קורת הגג הזאת.
<אבי פלדר: חלק מזה - - -
ראובן ריבלין: הזמנות לחמש שנים.
<אבי פלדר: אלה דברים שיש עליהם פירוט.
<אבי פלדר: דרך אגב, מי שהגדיר מה הוא רוצה זה לא אנחנו, זה משרד הביטחון.
ניסן סלומינסקי: היתה הקפאה והוא שחרר אותה.
<אבי פלדר: הקווים שהמשרד הגדיר הם הקווים שיישארו, כל היתר - - -
ניסן סלומינסקי: הצד השני של המשוואה – מה המדינה תקבל מכל הסיפור הזה?
<מאיר שמרה: קודם כול, היא תקבל את האפשרות להבריא את תעש.
<מאיר שמרה: זה נכס של המדינה.
<מאיר שמרה: זה לא שאנחנו נגד העובדים ונגד החברה ונהנינו מהסיטואציה הזאת.
<מאיר שמרה: הכוונה היתה באמת לסיים את הסאגה הזאת ולצאת לדרך חדשה כבעלים אחראי שרוצה להבריא את החברה שבשליטתו ולתת לחברה צ'אנס לפעול במהלך עסקים תקין.
<מאיר שמרה: זה קודם כול.
<מאיר שמרה: דבר שני, יש פה מה שמתחייב, שתעש, כמו מערכת הביטחון בכלל, תעבור לנגב, תפנה אזורי ביקוש.
<מאיר שמרה: מה עוד יש פה?
ניסן סלומינסקי: העיקר חסר מן הספר.
<מאיר שמרה: שהוא?
ניסן סלומינסקי: קרקע – מה הולכת להיות הבנייה כתוצאה מזה, התגמול.
ניסן סלומינסקי: אני מניח שלולא זה, היה קשה מאוד להגיע להסכם כזה, לולא הנושא של הקרקע.
ניסן סלומינסקי: תן כמה מילים גם על זה, כדי שנבין, שנראה את העסקה בכללותה.
עפר שלח: אני חושב שזו דרך לא נכונה להסתכל על זה, ניסן, כי הרי את תעש אפשר היה להעביר גם אם לא היו מפריטים.
עפר שלח: קרקע זה קרקע, הפרטה זה הפרטה.
ניסן סלומינסקי: לא היו עושים.
ניסן סלומינסקי: במדינת ישראל לא עושים דבר כזה.
עפר שלח: את צה"ל העבירו לנגב בלי להפריט אותו.
ניסן סלומינסקי: צה"ל זה לא תעש.
ניסן סלומינסקי: בצה"ל היה לך אחד כמו איציק?
ניסן סלומינסקי: אין לך ועד עובדים וכל זה.
<מאיר שמרה: כיוון שאני גם מסכים עם עפר וגם נדל"ן זה לא תחום ההתמחות שלי, אני מציע שאחרים יתייחסו.
ניסן סלומינסקי: יש כאן תמונה כוללת.
ניסן סלומינסקי: הרי המדינה, אני לא יודע אם היא נדיבה או לא, אבל לא היתה הולכת כך אם לא היה לה הגיבוי הכלכלי.
עפר שלח: להיפטר מהצרה שבוועדות קודמות אישרו בשבילה המון כסף, שנקראת "תעש".
עפר שלח: בשביל זה היא נדיבה.
ניסן סלומינסקי: זה לא הולך רק בשביל זה.
עפר שלח: הקרקעות האלה, אם היו מגיעים להסכם – בסוף זו חברה ממשלתית, אתה יכול להעביר אותה.
עפר שלח: הכנסת חישוב הקרקעות פנימה היא - - -
יצחק כהן: כמה מהקרקעות שמישות?
יצחק כהן: יש הרבה קרקעות עם בעיות.
עפר שלח: יצטרכו לנקות אותן.
ניסן סלומינסקי: הביאו בחשבון כ-2 מיליארד, לפחות לפי ההצגה שלהם, לנקות את הרעלת הקרקע.
ראובן ריבלין: זה יכול להיות יותר.
ראובן ריבלין: אני מסכים אתך, אבל זה לא במצב שאתה צריך להתמודד כאשר אתה מפנה - - -
ניסן סלומינסקי: האם יש מישהו שיודע להסביר לנו את התמונה קצת יותר?
עפר שלח: אותו דבר בצריפין ובתל השומר.
יצחק כהן: זה לא שייך לדיון ״הזה״.
ניסן סלומינסקי: לי יש אחריות לאשר הרבה מיליארדים, קצת יותר מ-40 מיליון, בואו נהיה - - -
ראובן ריבלין: כשפינו מירושלים את בית הכרם, פגעו בעובדים בצורה חמורה.
ניסן סלומינסקי: חבר'ה, נציג האוצר.
ניסן סלומינסקי: אמיר.
<אמיר אדרי: רציתי לציין את התועלת שהמדינה רואה מההליך הזה.
<אמיר אדרי: קודם כול, אנחנו מפרישים עובדים לפרישה מוקדמת, אנחנו חוסכים שכר.
<אמיר אדרי: זה דבר שהרוכש העתידי צפוי לתמחר.
<אמיר אדרי: כלומר, זה כסף שיחזור חזרה באופן מסוים למדינה.
<אמיר אדרי: אנחנו נותנים לו חברה יותר בריאה, לכן הוא יכול לתת הצעת מחיר יותר טובה, לקבל חברה יותר טובה.
ניסן סלומינסקי: אבל אתה ממשיך לשלם להם משכורת כל הזמן.
<אמיר אדרי: אנחנו מוציאים אותם לפרישה מוקדמת, אנחנו חוסכים עלויות שכר של בן אדם מגיל 60 עד לגיל 67, ותיאורטית, יכול להיות שהיה נקלט אדם אחר במקומו.
ניסן סלומינסקי: מגיל 60 עד גיל 67 אתה גם משלם לו עכשיו.
<אמיר אדרי: יש שני דברים.
<אמיר אדרי: יש צד העלות וצד התועלת.
יעקב ליצמן: הוא לא קולט חדשים.
<אמיר אדרי: אני מדבר על צד התועלת.
ראובן ריבלין: ניסן, מה שאתה אומר הוא מקומם.
ניסן סלומינסקי: רבותי, תן לי לשמוע את האוצר.
ראובן ריבלין: תעש היתה אחת המערכות שהחזיקה את ביטחון ישראל, חברים.
ראובן ריבלין: אתה משלם להם.
ראובן ריבלין: מה זה משלם?
ראובן ריבלין: אתה מפנה אנשים - - -
ניסן סלומינסקי: אני מדבר אליו.
ניסן סלומינסקי: הוא מנסה לסביר מה התועלות של המדינה.
ראובן ריבלין: הוא גם צודק בעניין זה.
ראובן ריבלין: המדינה היתה ממשיכה לתת כסף.
<אמיר אדרי: אם אני מדבר רק על צד התועלת ועוזב לרגע את צד העלות, בצד התועלת גם חוסכים עלויות שכר של עובדים, גם מבצעים פה שינוי ארגוני של החברה, ובאמצעות איחוד חטיבות אנחנו לא צריכים עובדים, אנחנו חוסכים כוח-אדם.
<אמיר אדרי: פה יש חיסכון של כוח-אדם לא רק עד גיל 67, למעשה זה חיסכון בעלויות שכר פרמננטיות של עובדים, זה הרבה מאוד כסף, זה הרבה מאוד מיליארדי שקלים.
<אמיר אדרי: מעבר לזה, אנחנו עוברים מבעלות ממשלתית לבעלות פרטית.
<אמיר אדרי: גם בזה יש ערך מאוד מרכזי.
ראובן ריבלין: אגף תקציבים בעד ההסכם.
<אמיר אדרי: אם אני מביא דוגמה כמשל של אלביט כחברה פרטית, חברה משגשגת שמעסיקה הרבה עובדים, שתורמת לייצוא, אנחנו הולכים לעולם חדש של חברה שצריכה להיות הרבה יותר יעילה, הרבה יותר רווחית, שתעסיק יותר עובדים ותתרום הרבה יותר למשל.
<אמיר אדרי: אלה שני ערכים מאוד מרכזיים שחשוב לציין מעבר לדיון על הקרקע, כשאני תומך בעמדה שעופר הציג, שאין צורך לשקלל, כי זה משהו ששייך למדינה.
<אמיר אדרי: בגדול, אלה שלוש התועלות המרכזיות: הבראה, הפרטה והורדת מחירי הדיור.
יעקב ליצמן: ברגע שאתה תומך, אני צריך לבדוק.
ראובן ריבלין: אתה אגף התקציבים.
<אמיר אדרי: אני מאגף התקציבים.
ראובן ריבלין: אגף התקציבים תומך.
ניסן סלומינסקי: אודי, בבקשה.
<אודי אדם: עצם זה שחברה טכנולוגית כזאת יורדת לנגב, ואני אומר לך שבתוך חמש-שש שנים יש שם יותר מ-1,000 מקומות עבודה לאנשים טכנולוגים, אני חושב שזה רווח מוחלט של מדינת ישראל, של החינוך בנגב, של המכללות הטכנולוגיות בנגב.
<אודי אדם: זה ערך שהוא winwin.
ניסן סלומינסקי: זה מכובד מאוד.
ניסן סלומינסקי: אנחנו רוצים לשמוע את כל זה.
ניסן סלומינסקי: דברו.
ניסן סלומינסקי: כמה נצטרך להוציא בכוח את הדברים?
ראובן ריבלין: מה שהוא אמר זה חזון, שלא תהיה אי-הבנה.
ראובן ריבלין: בעוד עשר שנים יכולים לבוא ולספוק כפיים.
ניסן סלומינסקי: החברה עוברת לנגב ויהיה פוטנציאל לאנשים למצוא עבודה בנגב.
ראובן ריבלין: עובדה שהיא מופרטת ועובדה שיש אנשים שמוכנים להיכנס לנעליה.
ראובן ריבלין: הוא אומר לך מה החזון.
ראובן ריבלין: יכול להיות שזה יהיה, ואנחנו מקווים מאוד שאפילו יותר טוב, ויכול להיות שלא.
ניסן סלומינסקי: החברה עצמה.
ניסן סלומינסקי: אודי, אבי, מי מתוככם רוצה לדבר?
<אבי פלדר: נשאלה שאלה לגבי השנים הארוכות שלקח הסיפור הזה.
<אבי פלדר: זה התחיל אצל הרב ליצמן, אצל הרב גפני, אצלך אדוני היושב-ראש, טמיר ליווה את זה, שי חרמש, אבל צריך להביא בחשבון שזה לא הסכם אחד.
<אבי פלדר: אני לא מכיר מערכת הסכמים כזאת שנעשתה באיזו חברה במשק הישראלי ולא במשק הישראלי.
<אבי פלדר: אני סופר 11 הסכמים שנחתמו כאן.
<אבי פלדר: זה לא הסכם אחד.
<אבי פלדר: יוצאת מפה איזו תחושה שיש הסכם אחד שנחתם.
<אבי פלדר: נחתמו עם ההסתדרות שישה הסכמים.
<אבי פלדר: נחתמו עם האוצר שני הסכמים.
<אבי פלדר: עם משרד הביטחון נחתמו שלושה הסכמים.
<אבי פלדר: כל המערכת הזאת היא מערכת אדירה שמטפלת החל מרכישת מוצרים, דרך פרישת עובדים ועבור דרך סטטוטוריקה ומעבר לנגב.
<אבי פלדר: זאת אומרת, זו לא מערכת אחת של הסכמים.
<אבי פלדר: כל הגורמים המעורבים – דיבר פה אבי ניסנקורן – האחריות של העובדים והאחריות של ההסתדרות היתה גדולה ביותר.
<אבי פלדר: כמעט לא היו שביתות, הפגנות.