GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לאוניד: רופאים היום באים לבית החולים הזה עם לב כל כך כבד, כל כך קשה, ומהבחינה הזו צריך לגמור עם הביזיון הזה.
<לאוניד: אנחנו מוכנים לתרום להבראת הדסה, אבל אי אפשר להפיל את כל הנטל הזה רק על הרופאים.
<לאוניד: תודה רבה.
ניסן סלומינסקי: מה שאני רוצה באמת לבקש - המשבר הזה ייפתר, בעזרת השם.
ניסן סלומינסקי: אנחנו נוודא שהוא ייפתר.
ניסן סלומינסקי: אני רצה לפנות בקריאה נרגשת גם לרופאים, גם לאחיות, וגם לעובדים: אל תעזבו את הדסה, אל תתפתו לבתי חולים אחרים.
ניסן סלומינסקי: לא מכובד שבתי החולים האחרים – אם זה נכון – מנצלים את הדבר הזה.
ניסן סלומינסקי: אם באמת יש אחווה וכל אחד - - באמת, יש שובתים כדי לעזור.
ניסן סלומינסקי: אז אל תשבתו, בתי החולים האחרים, כדי לעזור להם, ומצד שני תנסו לפתות עובדים לעזוב.
ניסן סלומינסקי: זה יד שמאל שהורסת את מה שיד ימין עושה.
ניסן סלומינסקי: נפתור, זה ייפתר, תישארו, קצת סבלנות.
ניסן סלומינסקי: נשמע את נציגת הרופאים.
<שגית ארבל אלון: אני יושבת ראש ועדת העובדים הבכירים בהדסה, ואני חייבת להגיד שהימים האלה הם ימים קשים, ימי משבר.
<שגית ארבל אלון: אני רוצה להעיר כמה דברים.
<שגית ארבל אלון: אל"ף, מדינת ישראל לא הקימה ולו בית חולים אחד בירושלים, לא הוציאה שקל מכיסה כדי לבנות בית חולים בירושלים.
<שגית ארבל אלון: ארבעת בתי החולים בירושלים הינם בבעלות פרטית, שניים מהם מיסודה של הדסה, אותה קבוצת חזון יוצאת מן הכלל, ולו היו צריכים להשקיע את הכספים שלא השקיעו פה בחיזוק בתי החולים בבירה, בירת ישראל, אולי המצב היה נראה אחרת לחלוטין.
<שגית ארבל אלון: לא נשמע כדבר הזה, לפחות בעיניי, ששום בית חולים לא נבנה על ידי המדינה או בעזרתה.
<שגית ארבל אלון: ההיתממות הזו של הממשלה, האוצר, משרד הבריאות – שדיבר עליה גם ד"ר אידלמן, של הממשלה, האוצר, משרד הבריאות, לגבי המצב בהדסה משונה בעיניי, כי כשבנו את המגדל של הדסה, לא זו בלבד שידעו, הוסיפו חשב מלווה שיישב בתוך הדסה.
<שגית ארבל אלון: אנחנו אפילו יודעים על מי מדובר.
<שגית ארבל אלון: זאת אומרת, בחתימת האוצר, ישב שם חשב מלווה.
<שגית ארבל אלון: אז איך לא ידעו על מה מדובר?
<שגית ארבל אלון: לא יכול להיות שלא ידעו על מה מדובר, ואף אחד לא ידע ולא קם.
<שגית ארבל אלון: אנחנו גם יודעים משהו על הדסה.
<שגית ארבל אלון: אני חייבת להגיד לגבי הרופאים – היינו הראשונים – אתם מבקשים מאתנו עזרה וסבלנות, אבל היינו הראשונים לבוא ולתת ויתורים ממשכורתנו וצריך להזכיר שחלק נכבד מהזכויות של הסכם 2011 לא יושם בהדסה.
<שגית ארבל אלון: אנחנו, רופאי הדסה, לא קיבלנו את הזכויות שנקבעו בהסכם 2011, הסכם הרופאים, וחלקנו משתכרים כ-20% פחות מאשר חברינו במדינה.
<שגית ארבל אלון: עם כל הדיבורים האלה על השר"פ – מרביתנו, 700 רופאים מהדסה, לא עושים שר"פ ומרביתנו מרוויחים פחות מאשר במקום אחר במדינה.
<שגית ארבל אלון: זה שגייסו פה תקשורת שלמה כדי להסיט את המוקד מהבעיה האמיתית, כמו שנאמר פה – ממערכת הבריאות הרעבה, לכיסם של הרופאים – זה יפה מאד, אבל זו לא הבעיה האמיתית.
<שגית ארבל אלון: המהלך שנעשה פה בעידוד האוצר ומשרד הבריאות יחד עם ההנהלה, של הליכה להקפאת הליכים, זה בעצם מהלך שמטרתו היחידה והעיקרית היא לנהל משא ומתן דורסני וכוחני עם העובדים ולא משא ומתן שהוא שווה נפש, כמו שניהלנו במשך החודשים האחרונים.
<שגית ארבל אלון: אתם חייבים להבין - ואני אדבר בשם הרופאים – האימון של הרופאים במערכת ובתום של ניהול המשא ומתן הזה, נפגע.
<שגית ארבל אלון: זה נותן את אותותיו.
<שגית ארבל אלון: רבים הרופאים שכבר הודיעו על עזיבה.
<שגית ארבל אלון: 4 מתמחים הודיעו אתמול שהם לא יגיעו להדסה להתחיל את ההתמחות.
<שגית ארבל אלון: יש רופאים בכירים במערכת שפורשים, והתחלת, מר ברסימנטוב, מזה שצריך להציל את הדסה.
<שגית ארבל אלון: אי אפשר להציל את הדסה.
<שגית ארבל אלון: יישאר בית חולים אבל את היהלום הזה שהיה הדסה, של מצוינות אקדמית, של 40% מהפרסום המדעי במדינת ישראל שיצא ממנה, את אותו מקום ששאפתי להגיע אליו ממרכז הארץ, בשביל לעשות את החסד ואת המצוינות הרפואית שלא יכולתי לעשות במקום אחר, ולהקים מרכז תקיפה מינית שלא יכולתי להקים ולעשות את הדברים האלה – זה אזל, זה נגמר, ברגע שפניתם לבית המשפט והפכתם אותנו ל- איך קראו לזה אתמול, בבית המשפט – חברה?
<שגית ארבל אלון: מפעל?
<שגית ארבל אלון: אנחנו הון אנושי שאין כמוהו במקום אחר.
<שגית ארבל אלון: את זה פספסתם, כולכם פספסתם.
<שגית ארבל אלון: ואנחנו מצטערים מאד.
<שגית ארבל אלון: אני יכולה לדבר על חברי, אני עומדת בראש המחנה של הרופאים הבכירים ואומרת: חברה', תנסו להתאפק.
<שגית ארבל אלון: אבל אני לא יכולה להסתכל להם בעיניים בגלל העלבון, העלבון של איך שמתייחסים להון אנושי כה נדיר.
<שגית ארבל אלון: אני כואבת את המהלך הזה כי אין ספק שהדסה הרי לא תיסגר, אתם הלא צריכים לדאוג לשירותי בריאות לעם היושב בציון ובבירת ציון בוודאי.
<שגית ארבל אלון: אבל את הדבר הנפלא הזה שהיה לכם ביד, אני רוצה להגיד שגזלתם.
<שגית ארבל אלון: גזלתם ביד גסה, ועל כך אני מצטערת.
ניסן סלומינסקי: תודה רבה, אני רק מצטער.
ניסן סלומינסקי: לא סוגרים אופציה כבר בתחילת העניין.
ניסן סלומינסקי: אז גם אם מהלך מסוים עדיין לא מוצא חן, אני מקווה - - -
<קריאה: אין לנו כישורים של חברי כנסת, עדיין.
ניסן סלומינסקי: אם אתה רוצה להגיד שאבוד הכל ואין מה לעשות, אני מאד מקווה שלא זה מה שאתם אומרים, וכולם נותנים תקווה.
ניסן סלומינסקי: נעשה צעד, אולי אתם לא חושבים ככה, יהיו עוד מחלוקות, חילוקי דעות, אבל אם באמת כולם רוצים לפתור, ודאי שהרופאים – אני מקווה מאד, שיהיו חלק מהעניין ולא מראש להגיד שנסגר העסק, אין יהלום.
שלי יחימוביץ': אבל הם מביעים כאן
שלי יחימוביץ': התנגדות מאד נחרצת להעברה - - -
ניסן סלומינסקי: אבל כרגע זה קיים.
ניסן סלומינסקי: השופט אישר את זה וזה קיים, ובמסגרת הזו אנחנו צריכים כן למצוא את הדרך ולא לחסום אותה כבר מההתחלה.
ניסן סלומינסקי: אני לא מצדיק או לא, אני אומר שזו המציאות.
שלי יחימוביץ': מה שהיא אומרת זה ששברו את כולם, כופפו אותם, כופים עליהם להתחיל משא ומתן מנקודת מוצא של נחיתות.
משה מזרחי: אני יושב ראש ועד הרופאים הצעירים בהדסה.
משה מזרחי: אנחנו מייצגים את כמות הרופאים שהיא הכי גדולה, מבחינה מספרית.
משה מזרחי: את רוב היום שלנו, את כל היום שלנו, בעצם, אנחנו מנהלים אך ורק ברפואה הציבורית.
ראובן ריבלין: סביב לשעון.
משה מזרחי: מסביב לשעון, ימים ולילות, וזה אמיתי.
משה מזרחי: אנחנו מנהלים את זה ברפואה הציבורית.
משה מזרחי: אתם צריכים להבין דבר אחד פשוט.
משה מזרחי: עכשיו, כמו שאמרת, כבר נעשה צעד.
משה מזרחי: הלכו לבית משפט.
משה מזרחי: אני רוצה שתבינו: העניין הזה של בית משפט זה משהו ששם אותנו בנקודה שאנחנו מאד מאד בעייתיים מבחינת איך שאנחנו נראים, כי מה שקורה זה – כמו שאמרה שגית ארבל אלון, הסכמי 2011 שאני נלחמתי עליהם בשיניים מול כמה וכמה אנשים פה, אני יכול להגיד לכם שהם לא מקוימים בהדסה.
משה מזרחי: אנשים כמוני, שיש להם את הזכות לקבל משכורת שהיא שונה בהרבה, לאחר הסכם 2011, כל חודש אנחנו תורמים את הכסף הזה להדסה, לצורך הבראה, נקרא לזה ככה, כיוון שההסכם לא מקוים.
משה מזרחי: תבינו שרופא צעיר ברמה שלי תורם להדסה כל שנה 60 אלף שקל רק על אי קיום הסכם 2011.
משה מזרחי: העניין הוא לא כסף.
משה מזרחי: אני רוצה שתבינו שהעניין הוא אטרקטיביות.
משה מזרחי: אנחנו חיים בירושלים.
משה מזרחי: אני, אישית, בא ממודיעין כל יום לירושלים, זו נסיעה של לפחות 45 דקות, בפקקים, הלוך חזור, ואני לא בטוח שיהיו הרבה אנשים שיהיו מוכנים לעשות את זה, לעשות את הדרך הזאת ממרכז הארץ או ממקומות יותר קרובים לירושלים, או בכלל לחיות בירושלים, כאשר אנחנו, כבית חולים, מלכתחילה אומרים למתמחה שאמור לבוא – אתה עכשיו הולך להרוויח לפחות 10% פחות, נכון ל 90 יום הקרובים.
משה מזרחי: בנוסף, לא מקוימים אצלנו הסכמים שמבוטלים בהינף יד בבית החולים, ומלכתחילה אתה הולך להרוויח הרבה פחות ולעבוד הרבה יותר קשה, כי גם מצבת כוח האדם הולכת להשתנות.
משה מזרחי: יש סעיף בתכנית ההבראה הזאת שמדבר על פיטורים של רופאים.
משה מזרחי: פיטורים של 30 רופאים שמשתייכים לוועד שלי.
משה מזרחי: אני לא מכיר שום בית חולים שיש לו עודף, שומנים ברופאים צעירים, ממש לא מכיר את זה.
משה מזרחי: בהסכם האחרון היה סעיף שדיבר על הוספת אלף תקנים.
משה מזרחי: אלף תקנים להורדת כמות התורנויות בחודש, למתמחה, שעמדה על בין 8 והגיעה גם ל-10 ו-11.
משה מזרחי: הדסה לא קיבלה תקן אחד לצורך התקנים האלה, כן – ברסימנטוב, לפחות זה מה שנטען.
משה מזרחי: לא קיבלנו תקן אחד בנושא הזה.
משה מזרחי: ויותר מזה, עכשיו גם רוצים לקצץ 30 תקנים של רופאים צעירים.
משה מזרחי: אז אני שואל אתכם: איך אנחנו נשמור על המקום הזה שנקרא הדסה, עם הצביון שלה, ועל הצביון בכלל של ירושלים אם אנשים צעירים כמוני לא ירצו לבוא לכאן.
שלי יחימוביץ': אבל מה אתה מציע?
שלי יחימוביץ': תן איזשהו מתווה שהוא בעיניך מתווה אופטימלי.
משה מזרחי: תראי, לנו היה הסכם מול ההנהלה, ואני חושב שגם האוצר ידע מההסכם הזה.
משה מזרחי: ההסכם הזה – הגענו אליו כבר ביולי 2013, ואנחנו היינו מוכנים לחתום עליו, כשהיו בו צעדים מרחיקי לכת מטעם הרופאים, כולל ויתורי שכר, כולל צעדים נוספים, כולל הסכם 2011 – כל מה שדיברתי עליו, היה בהסכם זה.
משה מזרחי: בסוף לא חתמנו עליו.
משה מזרחי: אני יכול להגיד לך שכל פעם שהגענו לנקודה שהסכמנו לתת עוד קצת ועוד קצת – זו ההרגשה שלי, בסופו של דבר אמרו לנו: לא, זה לא מספיק, והביאו לנו עוד מסמך ששונה לחלוטין ממה שסיכמנו יום לפני כן.
משה מזרחי: לצערי, אני אומר את זה – אף פעם לא הצלחנו להגיע - - -
ניסן סלומינסקי: עוד מעט נשמע את התגובות.
ניסן סלומינסקי: אני רק רוצה - -
<אביגדור קפלן: אני רק רוצה להעיר דבר אחד – היה לנו משא ומתן ארוך וממושך עם הרופאים, והם עשו כברת דרך ארוכה, אבל הם לא עשו את המייל האחרון, כשהיה צריך לסגור הסכם.
<אביגדור קפלן: זה נכון - - -
<קריאה: המייל האחרון היה מבריח את כולנו מפה.
<אביגדור קפלן: אני חושב שדנו בכובד ראש בדברים.
<אביגדור קפלן: לבוא ולהגיד שהיה הסכם והיינו מוכנים לחתום עליו - - -
ראובן ריבלין: מה הוא המייל האחרון?
<קריאה: שמתמחה יבוא לעבוד במשכורת של סאטז'ר, ויגמור את ההתמחות עם אותה משכורת.
<קריאה: רצו להקפיא דרגות מהשנה הראשונה.
ראובן ריבלין: לא מתקבל על הדעת.
<צילה גרא: אני יושבת ראש ועד האחיות בשני בתי החולים של הדסה.
<צילה גרא: אני מייצגת כ-1,700 אחיות, שזה הסקטור הכי גדול בהדסה.
<צילה גרא: אני מוכרחה להגיד רגע בפן האישי שלי – אני עובדת בהדסה 40 שנה.
<צילה גרא: בחרתי בזה כייעוד, כדבר שהוא חשוב לי ביותר, ובחרתי בהדסה.
<צילה גרא: למדתי בהדסה, עשיתי השלמה אחר כך כדי להיות אחות אקדמאית, ניהלתי במשך 18 שנים את היחידה לטיפול בחולים אונקולוגיים, טיפלתי בחולי סרטן.
<צילה גרא: מאז ומתמיד נתתי להם 100 אחוז טיפול, וקיבלתי 100 אחוז תמורה.
<צילה גרא: מאז ומתמיד, ואני מייצגת בכך את כל האחיות של הדסה.
<צילה גרא: אנחנו, האחיות של הדסה, מאז ומתמיד קיבלנו, בשקיפות מלאה, משרד הבריאות ומשרד האוצר – ואתם יודעים את זה, קיבלנו אך ורק על פי הסכמי האחיות.
<צילה גרא: מעולם לא קיבלנו יותר, לא בתקנים – כשהסיעוד הוא המקצוע היחידי במדינת ישראל שיש לו תקינה, אנחנו עובדים לפי תקינה.
<צילה גרא: לא קיבלנו אגורה יותר מההסכמים.
<צילה גרא: זאת אומרת, כל אחות שעוברת היום מהדסה למקום אחר – נפלא, נהדר.
<צילה גרא: ומה באים ואומרים לנו בזמן האחרון?
<צילה גרא: שאנחנו שדדנו את הקופה.
<צילה גרא: איך שדדנו את הקופה?
<צילה גרא: מעולם לא קיבלנו שום דבר מעבר למה שמגיע לנו.
<צילה גרא: אני מתמודדת בחודש האחרון – ובזה אני מתחברת גם לדבריה של שגית ארבל אלון – עם זה שהדסה – סליחה, הדסה לא נראית אותו הדבר.
<צילה גרא: תעברו במסדרונות היום.
<צילה גרא: אנשים בדיכאון.
<צילה גרא: האחיות אומרות לי: מחזרים אחרינו מבית החולים השכן.
<צילה גרא: יש מודעות בעיתונים שבבית החולים השכן כולם בתנופה.
<צילה גרא: אמרתם – העלו מאד את הלידות.
<צילה גרא: המיילדות שלנו כל יום מקבלות הצעות.
<צילה גרא: המנכ"ל דיבר קודם על אח אחד מחדר ניתוח.
<צילה גרא: אני יכולה להביא לכם 10 אחים שקיבלו הצעות.
<צילה גרא: תגידו לבתי חולים אחרים שמשוועים לאחיות, כי יש מחסור של אלף אחיות בארץ, כל שנה, מחדרה דרומה.
<צילה גרא: תגידו לבתי חולים שלא יקלטו אחיות.
<צילה גרא: מזנבים בנו בלי סוף.
<צילה גרא: אומרים לנו – כרגע, 90 יום תקבלו 10% פחות.
<צילה גרא: אני רוצה להגיד עוד משהו.
<צילה גרא: אנחנו, בחודש יולי האחרון, הגענו אחרי משא ומתן להסכם עם ההנהלה.
<צילה גרא: למרות שנתנו כבר כספים ב 2009 וב 2010, שוב – אני מדברת על זה שנתנו כספים ואחוזים ממשכורותינו למרות שמעולם לא קיבלנו יותר מההסכמים.
<צילה גרא: אנחנו עוד לא קיבלנו את ההלוואה ההיא.
<צילה גרא: נתנו 2% מהמשכורת כל חודש.
<צילה גרא: ההלוואה צריכה להתחיל להיות מוחזרת מ 2013.
<צילה גרא: והנה, לא עברו שנתיים ובאים אלינו שוב ואומרים – רק רגע, אתם המקור של הבעיה.
<צילה גרא: אתם, העובדים, 6,000 עובדים.
<צילה גרא: ואני אומרת - איך?
<צילה גרא: ומעבר לזה שאני שואלת איך ולמה באים אתי חשבון, ולמה היום אתם אומרים לי - - היה לנו הסכם בסוף יולי.
<צילה גרא: ההנהלה עמדה לחתום עליה, ואז אמרו לנו שהאוצר עצר את זה.
<צילה גרא: עכשיו, לפני שבוע, באו אלינו בדרישות ואמרו לנו – רוצים מכם הרבה יותר.
<צילה גרא: ככה אני יכולה לשמור על האחיות?
<צילה גרא: יש לי 70 תקנים פנויים היום של אחיות.
<צילה גרא: יש מי שימלא אותם?
<צילה גרא: יש מי שיטפל בחולים?
<צילה גרא: 5 אחיות חסרות היום בחדר ההתאוששות.
<צילה גרא: אם מישהו ממשפחת
<צילה גרא: כם צריך לעבור היום ניתוח – מי יטפל בו?
<צילה גרא: ואחר כך תקום ועדת חקירה.
<צילה גרא: לפני שבועיים היה מקרה אצלנו בטיפול נמרץ ילדים.
<צילה גרא: האחות והעובדים עומדים היום.
<צילה גרא: אין לנו מספיק אנשים ואחר כך מביאים אותנו לכל מיני ועדות?
<צילה גרא: איך יכול להיות דבר כזה?
<צילה גרא: אני שואלת את עצמי – הדסה, שאני אישית הקדשתי לה את כל חיי, הילדים שלי היו לבד בבית כדי שאני אעבוד.
<צילה גרא: אני הלכתי בשלג, וגם בשלג האחרון הלכו האחריות של הדסה ושברו רגליים רק כדי להגיע לעבודה.
<צילה גרא: אני רוצה להבין איך היום באים אתי חשבון ואומרים לי שאני צריכה לשלם.
<צילה גרא: אני עוד פעם צריכה לשלם כי שילמתי הרבה במשך השנים.
<צילה גרא: המקום הזה חשוב לנו.
<צילה גרא: יש בהדסה, ולעתים זה לצנינים בעיני מקומות אחרים בארץ – בהדסה יש הכי הרבה אחיות אקדמאיות.
<צילה גרא: אני אגיד את זה פה, בקול רם:
<צילה גרא: כל הסכם שיש אומרים לנו שלהדסה זה עולה יותר כי יש בהדסה אחיות אקדמאיות.
<צילה גרא: ואני אומרת שהאחיות האקדמאיות האלה מכשירות את כל האחיות האקדמאיות האחרות במדינת ישראל.
<צילה גרא: כרגע אומרים לנו – ל 90 יום תוותרו על 10% מהשכר, אבל גם בחודש הקודם לא נתנו לנו תוספת ותק.
<צילה גרא: זה כבר הופך להיות 13% בשכר.
משה מזרחי: תוסיפי דמי הבראה.
<צילה גרא: בוודאי.
<צילה גרא: ודרגות – בוודאי.
<צילה גרא: אני אוסיף שלאחיות יש דרגת רוחב אחת בכל ההיסטוריה המקצועית.
<צילה גרא: אז אני עובדת 40 שנה כאחות מהשורה, וקרוב ל 90% עובדות אצלנו כאחיות מן השורה – יש לה עליה אחת בדרגה, במשך 40 שנה וגם זה היא לא עולה כבר שנה.
<צילה גרא: אז אני פונה מפה, אני יודעת שאני לא יכולה להאריך – ואני אומרת לכל מי שמטפל בדברים האלה.
<צילה גרא: אני לא מבינה איך הגענו לכאוס הזה, אני בטוח לא גרמתי לו.
<צילה גרא: אבל מה שקורה כרגע הורס אותנו, את כולנו, את כל הדסה, ואני לא חושבת שאפשר יהיה לחזור אחורה, לצערי.
<צילה גרא: אני מאד רוצה לראות את הדסה כפי שהיא היתה.
<צילה גרא: זה המקום שבאתי אליו, זה המקום שטיפלתי בו בחולים בלי סוף, אישית – בחולי סרטן, זה המקום, דרך אגב, כמי שעבדה באונקולוגיה, הייתי שותפה למיסוד של הסיעוד האונקולוגי, לא רק בהדסה אלא גם בארץ, הייתי מאלה שהקימו את העמותה האונקולוגי.
<צילה גרא: ריכזתי את הקורס הראשון ואני לא רוצה לראות את הדבר הזה נופל.
<צילה גרא: אני מרגישה שזה קורס לי מתח לרגליים.
<צילה גרא: זה כואב לי, אישית, בשם כל האחיות של הדסה.
<רפאל יודסין: אני מנהל מחלקת כירורגית ילדים ואני חבר בוועד המנהלים של בית החולים.
<רפאל יודסין: ראשית, אני רוצה להגיד לגב' אודרי שימרון שמייצגת את נשות הדסה תודה, כי כפי שאמרה שגית ארבל אלון שאין תקדים לכך שעיר שלמה, מיליון ומשהו תושבים מקבלים שירותים ממקום שהמדינה לא משקיעה בו גרוש.
<רפאל יודסין: זה פשוט לא להאמין, ועל זה יש אנשים שאומרים – אולי הם לא השגיחו, הם נתנו יותר מדי כסף, אבל הם בנו לא רק פה.
<רפאל יודסין: הם בנו את צפת, את עפולה, את הדסה תל אביב.
<רפאל יודסין: תראו איזה מפעלים.
<רפאל יודסין: אז ראשית – תודה.
<רפאל יודסין: הדבר המרכזי – כל מה שנאמר פה, מדם הלב נאמר.
<רפאל יודסין: ההון האנושי – זה מה שאני רוצה להדגיש – עומד במתקפה בלתי רגילה.
<רפאל יודסין: פרופ' גמזו, אתה בא מאיכילוב, ואתה שומע שכל בתי החולים, כולם בלי כפפות.
<רפאל יודסין: יותר גלוי או פחות גלוי, אנחנו במתקפה של סילוק ההון האנושי הטוב של בית החולים.
<רפאל יודסין: ברמה של המתמחים, ד"ר מזרחי אמר את זה – מי יבוא לארבע שנות התמחות בדור הZ הזה, שהוא דור פנטסטי, אבל עדיין, בעידן המודרני יש בו רצון גם לחיי משפחה, גם לכלכלה, וגם למשכנתא ודיור, אני לא צריך לספר לכם.
<רפאל יודסין: ארבע שנים הוא יקבל 5% פחות במשכורת?
<רפאל יודסין: זה יכול להיות?
<רפאל יודסין: ואנחנו היינו מוכנים, כולל ועד הצעירים, לתת הלוואה של כמעט 5% ל 10 שנים, צמודת מדד בלי ריבית, שזה בעצם מתנה לכל דבר.
<רפאל יודסין: ועל זה – דמי הבראה.
<רפאל יודסין: עדיין, ד"ר קפלן מבקש עוד מייל אחד נוסף.
<רפאל יודסין: אני מוכרח להגיד – יכול להיות שאנחנו מוכנים לתת את זה, אבל לא יהיה לנו אחר כך את ההון האנושי הזה.
<רפאל יודסין: מתמחים לא יבואו כאשר יש להם אופק כלכלי כזה.
<רפאל יודסין: בואו נדבר על הצד השני.
ראובן ריבלין: נציב הדורות הבאים היה מתנגד שתלכו את המייל הזה, אני אומר לך.
<רפאל יודסין: יש את הצד השני שהוא בעייתי.
<רפאל יודסין: יש את צד הכוכבים.
<רפאל יודסין: אתם מסתכלים על אנשים מצוינים בשפלה, מסתכלים על אנשים מצוינים בבאר שבע ובשאר המקומות, ואני מדבר על רופאים, ואתם מסתכלים על אנשים מצוינים שנמצאים בהדסה.
<רפאל יודסין: התחרות על האנשים המצוינים האלה ועל האפשרויות הכלכליות שלהם היא עצומה, במקומות אחרים.
<רפאל יודסין: אומר לי אחד הרופאים, שלא נמצא פה, שמתעסק באיזשהו שטח שהניתוח בו מאד יקר.
<רפאל יודסין: הוא אומר – תראה, יש לי 239 אנשים רשומים לניתוחים פרטיים לשלושת החודשים הבאים.
<רפאל יודסין: אתם מבינים שזה נכס שכל בית חולים רוצה אותו?
<רפאל יודסין: עכשיו תבוא ותגיד לו – עד היום, ואני רוצה עכשיו להזים עוד בלון אחד, אחרי שבדקנו – המאזן של הדסה מפוקח, ואפשר להגיע אליו, וכמובן הבאנו אותו.
<רפאל יודסין: ישב מי שהיה סגן ראש אגף התקציבים באוצר, מר סנפירי, על המאזן והסתכל מה ה revenues מהשר"פ.
<רפאל יודסין: אמרנו פה כל הזמן 14% , 15% - אלה מספרים ש - - והוא אמר – 30%.
<רפאל יודסין: בתוך ה-70% שנשארים לרופאים הכירורג משלם לפתולוג, למרדים, למיקרוביולוג, שאחר כך גוזרים ממנו עוד קופון בהדסה, וזה בסדר, הדסה צריכה לקבל revenues מכל הדברים.
<רפאל יודסין: בעצם, על הדבר הזה שמים את המשמרת השניה, הרי רוצים שהשר"פ יהיה רק אחר הצהריים, מישהו צריך לשלם לכל השירותים הטובים שאנחנו מקבלים אחר הצהריים.
<רפאל יודסין: זה נכנס בתוך ה-70%.
<רפאל יודסין: הוא משלם, מתוך ה-70% האלה גם את מס המעסיקים, את הקרן השתלמות - - -
שלי יחימוביץ': ולאחיות ולעובדי המנהל והמשק?
<רפאל יודסין: כל דבר נכנס בפנים.
<רפאל יודסין: לא לשכוח שה – 30% הם נטו.
<רפאל יודסין: אני אומר לכם באחריות - - -
שלי יחימוביץ': מי משלם לאחיות ולעובדי המנהל?
שלי יחימוביץ': מי משלם לאלונקאי?
<רפאל יודסין: אדם שילם 1000 שקל לביטוח – לא הוא, בעצם, הקופה שלו – אני אומר לכם שבבדיקה שהיועץ הכלכלי שלנו עשה, 305 נכנסים לבית החולים נטו.
ראובן ריבלין: יש ויכוח על זה.
<רפאל יודסין: הכל ניתן לבדיקה.
שלי יחימוביץ': ומשם מגיע התשלום לצוות?
<רפאל יודסין: לא.
<רפאל יודסין: ב- 70% נמצאים כל ההוצאות, כשאני מונה לכם שה-70% זה לא לרופא הבודד.
ראובן ריבלין: לשאלתה של חברת הכנסת יחימוביץ – את האחיות והצוות בית החולים משלם.
<רפאל יודסין: אבל הוא משית את זה על 70%.
משה מזרחי: אחיות המרפאה זה על חשבון הרופא.
<שגית ארבל אלון: - - משלמת את זה.
<שגית ארבל אלון: אם אני רוצה בשעות הצהריים להעסיק אחות למרפאה שלי, מה שאני לא עושה, כי אין לי את הסכומים האלה, אז אני עושה את זה – גם את המזכירה וגם את האחות, מהכספים שלי.
<שגית ארבל אלון: חבר הכנסת ריבלין – אחרי ש 30% ירדו להדסה.
שלי יחימוביץ': וגם לעובדי המנהל והמשק?
שלי יחימוביץ': מי משלם לעובדי המנהל והמשק?
<רפאל יודסין: הדבר הנוסף הוא – לא לשכוח שחולה גם מביא טופס 17.
<רפאל יודסין: הוא הביא כסף טוב, כמו כל חולה ציבורי, שצריך לתת לו את כל השירותים האלה.
<רפאל יודסין: דבר שני, ושאלתם – אז מה אתם, הרופאים מוכנים לעשות?
<רפאל יודסין: 1.
<רפאל יודסין: אנחנו הודענו שאנחנו מוכנים לעשות כולל בשר"פ, אנחנו נבדוק את זה, ואם לא הגענו ל 30% נטו אנחנו נגיע לשם.
<רפאל יודסין: ואני רוצה להגיד שאין כל ספק שהשולחן הזה והכנסת, הרגולטור, זה שקיבע גם את הקפינג וגם את ההנחות – ושם היתרה.
<רפאל יודסין: ברגע שאתה נותן הנחה של 40% לקופת חולים מכבי ברור שאתה לא יכול לגמור את יומך.
ניסן סלומינסקי: רבותי, אני מבין שעוד הרבה רוצים לדבר, אבל אני חושב שגם חשוב שחברי הכנסת ידברו.
<קריאה: אבל חשוב לשמוע את החולים, גם.
ניסן סלומינסקי: חברי הכנסת הם גם חולים, זה בסדר.
ניסן סלומינסקי: אז אני אתן בקצרה – למתמחה, ואחר כך ניתן לפרופ' דן.
ניסן סלומינסקי: אחר כך נשמע את חברי הכנסת.
<אוריאל טרטמברג: שמי אוריאל טרטמברג, ואני מתמחה שנה ראשונה.
<אוריאל טרטמברג: אני עשיתי, תוך כדי לימודים, תואר שלישי במחקר.
<אוריאל טרטמברג: באתי להדסה מלכתחילה ונשארתי בה כי רציתי להיות במסלול של רופא חוקר, שלא קיים במקומות אחרים.
<אוריאל טרטמברג: נאמר פה משהו שאותי מאד מטריד.
<אוריאל טרטמברג: משווים את הדסה ל benchmark של שאר בתי החולים.
<אוריאל טרטמברג: הדסה הוא לא כמו שאר בתי החולים.
<אוריאל טרטמברג: בהדסה נעשה יותר מחקר.
<שגית ארבל אלון: הוראה, הוראה.
<אוריאל טרטמברג: כמובן, זה בוודאי.
<אוריאל טרטמברג: 150 סטודנטים לרפואה כל שנה,
<רן ניר פז: 180, ועוד 70 סטודנטים לרפואת שיניים.
<רן ניר פז: תפגעו ב- benchmark הזה, לא יהיו סטודנטים, אתם הרסתם תשתית לאומית.
<רן ניר פז: אני מתנצל שהתפרצתי לדבריו של אוריאל טרטמברג אבל מה שנעשה כאן זו חבלה בחזון ובתשתית לאומית.
<אוריאל טרטמברג: מה שאני רוצה לומר זה שמסתכלים על המספרים של הדסה, כמו שנאמר – דברים שצריך לתקן.
<אוריאל טרטמברג: אבל יש דברים שאסור להרוס.
<אוריאל טרטמברג: וכשבאים ואומרים שרוצים לעשות תיקונים של עיוותים זה להרוס השבחה.
<אוריאל טרטמברג: צריך להיזהר מזה.
<אוריאל טרטמברג: אנחנו מדינה שהאתוס שלה הוא המחקר, הקידום, הפיתוח, הרעיונות.
<אוריאל טרטמברג: אנחנו עם הספר, וזה מתקיים בהדסה.
<אוריאל טרטמברג: ורוצים לבוא ולהגיד – זה יקר מדי, לא כדאי, כל האקדמיה וכל המחקר.
<אוריאל טרטמברג: אני אומר שאין מקומות אחרים שזה נעשה בהם כמו בהדסה.
<אוריאל טרטמברג: אני, אישית, הגשתי שתי קרנות מחקר השנה, וכשאני היום מסתכל אני אומר:
<אוריאל טרטמברג: אם אני אקבל אותם, איפה אני אעשה את זה בכלל?
<אוריאל טרטמברג: לאיזה מקום אחר אני אלך שאפשר לעשות את זה?
<אוריאל טרטמברג: אין.
ניסן סלומינסקי: אתה תעשה את זה בהדסה, ובעזרת השם.
<אוריאל טרטמברג: מה שאני אומר זה שצריך להיזהר מלהפוך את הדסה למפעל נקניקיות, שכל מה שרוצים שזה נכנסת נקניקיה חולה למכונה מצד אחד, ויוצאת נקניקיה 3/4 בריאה מהצד השני.
<אוריאל טרטמברג: זה מסוכן.
<אוריאל טרטמברג: אני שמח שנמצאים כאן הנציגים של האוצר ושל משרד הבריאות שנמצאים במשא ומתן כי הקפאת הליכים זה בחסותם, כי זה אומר שהם ייצאו - - למדתי אתמול מחבר הכנסת כ"ץ, יושב ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות - טריק, וזה שאומר שבסוף הישיבה, בגלל שהמשא ומתן הזה בחסותם הם יכריזו שמול הדסה הם יקיימו את הסכמי 2011 כי זה הסכמים שהם חתמו.
<אוריאל טרטמברג: אז במה שהם מתווים זה יתקיים, אני מאד שמח.
<אוריאל טרטמברג: ואני באמת מבקש מהוועדה הזו לבוא ולקרוא לכך שבמשא ומתן, שזה בעיקר – משא שלהם ואנחנו ניתן, ככה זה הראה – אסור לפגוע במרכיב האיכותי האנושי שמדברים עליו פה, כי אם הדסה יהפוך לעוד בית חולים, אז זה לא הדסה, זה ייגמר, והמחקר, ההוראה, האקדמיה – זה לא יש מאין.
<אוריאל טרטמברג: אבל התשואה לא נמדדת בעוד שקל שהכנסנו.
<דן גילון: בקצרה – אני לא בוועד.
<דן גילון: יכול להיות שאני לא יודע את המספרים, ואין לי ספק שהפתרונות הם בפרטים.
<דן גילון: אני יודע שיושבים על זה, ואני לא חלק מהישיבה המשותפת.
<דן גילון: יש פה את כל המומחים מכל הכיוונים.
<דן גילון: ישבו על זה ויישבו על זה.
<דן גילון: עכשיו היתה הקפאה, זה נתון.
<דן גילון: ברור שההמשך זה משא ומתן.
<דן גילון: צריך לעשות אותו כמו שצריך ולברר את הפרטים הלא ברורים.
<דן גילון: הדגש הוא, עוד פעם, אמרו – זה ההון האנושי, אבל שני משפטים: 1.
<דן גילון: הבוקר, במסגרת השביתה, כשאני לא נמצא בבית החולים, אז הייתי בבית החולים ואמרתי: אני לא פה.
<דן גילון: הלכתי לראות מה קורה בטיפול הנמרץ.
<דן גילון: פגשתי כמה דברים: הגיעה טכנאית של אולטרסאונד, כשראיתי בפנים שלה שהיא בחרדה לגבי מה יהיה.
<דן גילון: גם היא אמרה לי – אתם עם השר"פ, 80-15%.
<דן גילון: אמרתי – אני עצוב נורא, כי אם בתוך הדסה יש כאלה שחושבים שזו הבעיה, אז יש לנו בעיה גדולה.
<דן גילון: דבר שני – דיברתי עם המתמחה שהיא תורנית הבוקר, בטיפול נמרץ.
<דן גילון: רופאה צעירה מלאת מרץ, מעוניינת במחקר.
<דן גילון: המטרה היחידה שלה היא להציל חולים והיא באה מאזור המרכז.
<דן גילון: היא באה בכל זאת כי היא חשבה שיש פה ערך מוסף.
<דן גילון: היא אמרה: אני עצובה.
<דן גילון: זה כבר דיכאון קליני.
<דן גילון: אז לזה, תודה לאל, יש לנו תרופות.
<דן גילון: אבל היא אמרה שהיא, שכל הזמן רצתה להיות בהדסה ולהסתכל רק קדימה, שואלת – היא אמרה: אתה מכיר את העסק מבפנים, באמת כדאי לי להישאר?
<דן גילון: הבעיה היא שהיא לא היחידה ששאלה אותי.
<דן גילון: שאלו אותי גם הרבה אחרים, שהם סטודנטים שחושבים קדימה, וותיקים מוכחים ומוצלחים שהם כבר שם.
<דן גילון: אני רוצה להדגיש, מעבר לזה: יש את ההון האנושי, יש בעיה קשה שלנו כרגע סביב המשא ומתן עם השתלחות שאני, כעובד הדסה, כרופא, קם בבוקר ואני הולך לכיוון דיכאון קליני.
<דן גילון: כי כשאני רואה שקורה שני דברים בהדסה הגדולה – יש עוד מקומות גדולים, פרופ' גמזו, כולם יודעים, יש עוד בתי חולים טובים, ואני מתכוון ברצינות, עם מחקר ועם עשיה.
<דן גילון: אבל אני קם בבוקר ואם לא שמעתי בחדשות ב-6 אז אני שומע בדיווח ב-7 מ "דה מרקר" או "כלכליסט", שיש שני אסונות במדינת ישראל, מעבר לשלום וביטחון: אחד זה השר"פ בהדסה, והדבר השני – הפושעים שיש שם, כמה מאות פושעים.
<דן גילון: אז גם אמרתי במפגש לפני כמה ימים: רומזים לנו שאנחנו פושעים, או אומרים לנו, ואם לא אומרים אז מתכוונים.
<דן גילון: אז אני רוצה להודיע באופן פורמלי: אני לא מתכוון להיחשב לפושע.
<דן גילון: אני מבין, אולי, בטיפול בחולים, זה מה שאני משתדל לעשות.
<דן גילון: אני אתן לכם דוגמה, תמיד אני מכניס את אשתי לסיפור.
<דן גילון: יש ויכוחים ביום שישי על מה עושים במדינה, מה קורה בירושלים.
<דן גילון: כשאני מתחיל לדבר על ירושלים אומרים לי: סליחה, באיזה זכות אתה מדבר על ירושלים, אתה לא גר בירושלים.
<דן גילון: מה זה לא גר בירושלים?
<דן גילון: רמת שרת.
<דן גילון: אז אשתי אומרת: לא, אתה גר בהדסה.
<דן גילון: זה מתמצת את העניין, אני גר בהדסה.
<דן גילון: פה ההזהרה שלי - הבקשה שלי היא: 1.
<דן גילון: השר"פ הוא נושא לאומית וצריך לפקח עליו.
<דן גילון: יש דעות לכאן ולכאן.
<דן גילון: השר"פ אצלנו, אני מודה – חטאנו, לא היינו מושלמים ויש מה לתקן.
<דן גילון: ואני מבין שיש דרך.
<דן גילון: אפשר להתווכח על המספרים, אבל יש כיוון.
<דן גילון: אני מאד מבקש לא לקחת את נושא השר"פ, שאולי הוא לא משולם בהדסה, אבל גם ראיתי דברים יותר גרועים, ולא לקבור עם זה את הדסה.
<דן גילון: הדסה תחיה, לא זו השאלה.
<דן גילון: השאלה היא – איזה הדסה.