GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ראובן שוורצברג: אין שום בעיה של פיטורים.
<ראובן שוורצברג: אני לא יודע מי העלה את זה ולמה.
<חיים סרור: כמו שראובן אמר, קבוצת בז"ן הגיעה לאיזושהי צומת דרכים עקב השקעות מאוד גבוהות של מעל מיליארד דולר בשלוש השנים האחרונות שעסקו בעיקר בהשקעה של מתקנים חדשים, מתקני ייצור חדשים בטיחותיים ומוכווני איכות הסביבה כדי לשפר גם את מוצרי הדלק בהם אנחנו משתמשים וגם את האוויר.
<חיים סרור: במסגרת הזאת אני חושב שכאשר אנחנו מדברים על עובדי הקבלן, צריך להבהיר במה מדובר.
<חיים סרור: אנחנו לא מדובר בעובדי הקבלן של ההסעדה, הביטחון והשמירה.
<חיים סרור: אותם עובדים מגיעים כל יום וממשיכים להגיע.
ראובן ריבלין: כמקצוענים.
<חיים סרור: כן.
<חיים סרור: אנחנו מדברים על חברות שנתנו שירותי הנדסה, שירותי מתכת, שירותי קונסטרוקציה, בניית מתקנים, סלילת כבישים בתוך החצר התעשייתית וכדומה.
<חיים סרור: בפועל מה שבוצע זה סיום חוזה.
ראובן ריבלין: אז הזעקה עליה אנחנו קוראים בעיתונים היא זעקת אותם עובדי קבלן שבאים ואומרים שמפטרים אותם?
<חיים סרור: כחלק מהתוצאה.
ראובן ריבלין: אתם כוועד באים ואומרים שאין לכם שום בעיה.
ניסן סלומינסקי: הוא סמנכ"ל משאבי אנוש.
ניסן סלומינסקי: ראובן שדיבר קודם הוא היושב ראש וחיים הוא הסמנכ"ל.
ראובן ריבלין: זאת אומרת שכל הזעקה היא מאותם עובדים שהם עובדי קבלן.
ניסן סלומינסקי: לא בטוח שהם זעקו כי הם מסיימים פרויקט והולכים לעבוד במקום אחר.
<חיים סרור: בסופו של דבר, כחלק משידוד מערכות בתוך החברה, בחנו את הסיטואציה של כל פרויקט ופרויקט ובפרויקטים שהגיעו לפרקם סיימנו את ההתקשרות עם הקבלנים האלה.
<חיים סרור: הקבלנים אלה חברות שלמות שבאות עם צוות עובדים מאוד גדול.
<חיים סרור: אנחנו מדברים כאן על כל חברה כזאת שמונה כמה עשרות או מאות עובדים, סיימו את הפרויקט ויוצאים החוצה.
<חיים סרור: זה כמו שמישהו בונה בית, מסיים את בניית הבית והקבלן הולך לבנות בית אחר.
<חיים סרור: בפועל מאז הכתבה ועד היום, רק כדי לתת תחושה, אנחנו נמצאים כרגע בשלושה פרויקטים חדשים, וזה יכול להיות שיפוץ של מתקן שזאת עבודה בת שלושה שבועות עד שלושה חודשים, וכרגע אנחנו נמצאים בשלושה פרויקטים ברחבי החצר כאשר המשמעות של זה היא שחלק מהחברות הקבלניות האלה, חלק מחברות ההנדסה יותר נכון לומר, נמצאים כרגע בחזרה בחצר.
ראובן ריבלין: אני חושב שהבנו.
ניסן סלומינסקי: אם כך, אנחנו שמחים שאנחנו לא צריכים לדון בזה.
ניסן סלומינסקי: תמשיכו הלאה ושיהיה בהצלחה.
ניסן סלומינסקי: אנחנו עושים הפסקה ומקיימים דיון במסגרת ציון הכנסת את היום הבינלאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, שילוב אנשים בעלי מוגבלויות ומשפחותיהם במשק ובחברה.
<אלי שמיר: אני מודה לוועדה על הזמן היקר ועל כך שהקדימו אותנו לנושאים האחרים העומדים לדיון.
<אלי שמיר: אני מכהן כבר הרבה שנים כיושב ראש עמותת עצמה, פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש שזה הסקטור הגדול ביותר מבין האנשים עם נכויות.
<אלי שמיר: אני פרופסור אלי שמיר.
<אלי שמיר: המקצוע שלי הוא מתמטיקה אבל אני בתפקידי הציבורי, אחרי שפרשתי, עומד בראש העמותה שהיא עמותת המשפחות של נפגעי הנפש שקוראים לה עוצמה.
<אלי שמיר: היינו הבוקר בוועדת הכלכלה והנושא כאן הוא שיקום ושילוב במשק ובחברה לכל אדם עם מוגבלות ומשפחתו שזאת השקעה בהון אנושי.
<אלי שמיר: רקע כללי.
<אלי שמיר: יש כאן סקירה של האנשים עם מוגבלויות שהוכנה על ידי נציבות השוויון - ונמצא כאן אחיה, נציב השוויון – בשנת 2010 בה ניתנו המספרים.
<אלי שמיר: אני לא אצטט את המספרים אבל זאת אוכלוסייה מאוד רחבה של אנשים עם מוגבלות פיזית, חושית, נפשית וגם קוגניטיבית.
<אלי שמיר: השתיים האחרונות, נפשית וקוגניטיבית, הן למעשה הרוב והן המוגבלויות העלומות.
<אלי שמיר: לא רואים אותן כי אלה לא כיסאות גלגלים, זה לא עיוור או חירש אלא אלה אנשים עם מוגבלויות שהן עלומות.
<אלי שמיר: האנשים לא יכולים לקיים את עצמם והם מקבלים קצבת נכות בסיסית מהביטוח הלאומי, שכיום היא בסביבות אלפיים שקלים לחודש למחיה, ולאנשים עם כיסאות גלגלים יש תוספת ניידות ויש תוספות למכשור וכדומה שניתנות למוגבלויות החושיות והפיזיות.
<אלי שמיר: ראוי לציין שהכנסת קיבלה לפני כשנתיים את חוק לרון שהעלה את סף ההשתכרות שאנשים יכולים להשתכר מבלי לאבד את הקצבה וזה חוק מאוד חשוב ומועיל שעוזר להם להשתלב בתעסוקה ובאמת האנשים שעבדו על כך, בעיקר מטה מאבק הנכים, יואב קריים שידוע כאן לכולם, עשו עבודה נהדרת.
<אלי שמיר: אני לא מדבר על קצבת המחייה אלא על ההעברות שניתנות לתמיכה באנשים כדי שישתלבו במשק ובחברה.
<אלי שמיר: אלה הם חוקים ותקציבים שמועברים מהמדינה למסגרות שיקום שכיום מופעלות בעיקר על ידי יזמים ועמותות לפי מכרזים וכוללות תמיכה בדיור, בתעסוקה, בהכשרה מקצועית, בתרבות פנאי ובכל השילוב החברתי.
<אלי שמיר: אלה לא הוצאות לטיפול רפואי אלא אלה הוצאות כדי לתגבר את יכולות החיים הבריאים שלהם.
<אלי שמיר: לדוגמה.
<אלי שמיר: משרד הרווחה כבר שנים רבות – יושבת כאן גם נציגת המשרד - מעביר כיום קרוב למיליארד שקלים לפתרונות של קרוב לארבעים אלף שמהווים את רוב אוכלוסיית הזכאים במגבלות קוגניטיביות שזה פיגור וכל הנושאים סביב הפיגור, שזה כבר נושא מזה עשרות שנים.
<אלי שמיר: בדרך כלל זה מתגלה בגיל מאוד צעיר ולמשפחות יש זמן להגיע לפתרונות.
<אלי שמיר: בשנת 1998 חוקקה הכנסת את חוק השוויון לאנשים עם מוגבלויות ובעקבותיו במשך כמה שנים נחקקו תקנות הנגישות לאנשים עם מוגבלויות לכל השירותים הציבוריים והפרטיים שמחירן במשק מאוד גבוה.
<אלי שמיר: אלה התקנות של מעליות, שיפועים, עזרי שמיעה ועזרי ראייה, וצריך היה מאמץ די גדול כדי לשכנע שגם האנשים עם המוגבלויות העלומות יש להם צרכים שמתבטאים בעיקר בליווי אנושי ובתמיכה אנושית כדי לסלק את המכשולים שלהם ולקבל את השירותים.
<אלי שמיר: אני אדבר יותר על החוקים שמדברים על סיוע ישיר.
<אלי שמיר: בשנת 2000 קיבלה הכנסת את חוק שיקום נכי נפש בקהילה שאנחנו גם קוראים לו חוק תמר.
<אלי שמיר: תמר גוז'נסקי - שאני חושב שחברי הכנסת הוותיקים ודאי זוכרים אותה – הובילה אותו.
<אלי שמיר: חוק לדוגמה, חוק לתפארת, והזכאות תהיה נכות נפשית של ארבעים אחוזים ומעלה והגילאים 18 עד 65.
<אלי שמיר: במסגרת זאת נותנים סלי שיקום והפניות למסגרות השיקום על ידי ועדות אזוריות של משרד הבריאות.
<אלי שמיר: בשנת 2013 יש כבר 17 אלף סלי שיקום שזה בערך כרבע מאוכלוסיית הזכאים לפי הקריטריונים האלה.
<אלי שמיר: תקציב השיקום צמח מפחות ממאה מיליון או שבעים מיליון שקלים לפני שנת 2000 ובשנת 2013 הוא כבר עולה על חצי מיליארד שקלים בשנה, שזה בהחלט תפארת למדינת ישראל.
<אלי שמיר: המחיר הממוצע לסל שיקום עולה כשלושים אלף שקלים לשנה.
<אלי שמיר: אלה שצריכים לקבל דיור, זה יותר יקר, ואלה שצריכים רק סיוע בתעסוקה או בליווי, המחיר יותר נמוך.
<אלי שמיר: ממונה שיקום ארצי במשך 17 שנים, יחיאל שרשבסקי שנמצא כאן, יוכל אולי להוסיף פרטים.
<אלי שמיר: מה אנחנו חושבים שהמדינה צריכה לעשות.
<אלי שמיר: הוספת כאלפיים סלי שיקום בשנה לחוק השיקום לנכי נפש בקהילה וגם למוגבלויות מרובות שכוללות – ואלה המקרים הקשים - ריבוי מוגבלויות שכמעט תמיד כוללים גם את המוגבלות הנפשית, המשך פיתוח מרכזי סיוע למשפחות, פיתוח מודלים לשיקום, תכניות מחקר והערכה.
<אלי שמיר: להערכתנו הגידול בתקציב השנתי של משרד הבריאות לצורך זה צריך להמשיך להיות כמו שהיה הממוצע בעשור הקודם.
<אלי שמיר: זאת אומרת, חמישים מיליון שקלים לשנה כדי להגיע להוספת האלפיים שקלים כל שנה.
<אלי שמיר: כמובן שלמשרד האוצר – אני לא יודע אם נציגו נמצא כאן – יש דעות אחרות אבל זאת ההשקעה בהון אנושי כי אומדן התועלת למשק שנעשה בצורה בלתי תלויה על ידי הרבה חוקרים, ופורסמו על זה גם עבודות, כאשר האנשים מקבלים שיקום כבר מגיל צעיר והמשפחות שלהם באמצע החיים, אני יכול להגיד גם באופן אישי כי יש לי בן שחלה בגיל 17, התרומה לתוצר הלאומי היא כפולה לפחות מאשר ההשקעה גם בכך שהמשפחות יכולות לחזור לעבודה וגם בכך שהאנשים עם מוגבלות עצמם מגיעים לעבודה.
<אלי שמיר: התפוקה למשק היא פי שניים מאשר ההשקעה.
<אלי שמיר: יש גם חסכון בימי אשפוז, בהוצאות רפואיות ובעיקר בימי אשפוז, ועד 2012 מספר ימי האשפוז בשנה ירד משני מיליון בשנה ל-1,2 מיליון בשנה וזה אך ורק בזכות השיקום כשאנשים יצאו מבתי החולים ונכנסו למעגל העבודה, המשפחות שלהם יכלו לעבוד וכך הלאה.
<אלי שמיר: הסכום ירד משני מיליון בשנה ל-1,2 מיליון בשנה וזה ימשיך אם השיקום יתקדם.
<אלי שמיר: זה חסכון עצום גם לתקציבי משרד הבריאות שהשירותים שלו יעברו יותר לקהילה.
<אלי שמיר: בנוסף לכך יש גם תעסוקה של אלפי עובדים בתחום השיקום.
<אלי שמיר: זאת תעסוקה מאוד חשובה של שירותים אבל תעסוקה יצרנית בתחום השיקום והקטנת עומס על לשכות הרווחה הסוציאליות הקיימות.
<אלי שמיר: את התועלת המוסרית והחברתית והלכידות החברתית אי אפשר לאמוד כי מי ישורנה.
ראובן ריבלין: חברה שלא דואגת לדברים האלה, לא ראויה להיקרא חברה.
<אלי שמיר: נכון.
<אלי שמיר: אני רוצה להגיע לסיכום.
<אלי שמיר: חשוב להמשיך במחקר ובדיון מעמיק.
<אלי שמיר: אנחנו מצפים ומקווים שהוועדה החשובה הזאת, כמו שהיא דנה בכל הנושאים הנוגעים לכלכלת המשק, תמשיך לדון גם בנושאים האלה ותיתן תמיכה וגב אוהד להשקעות האלה בשילוב ושיקום, ויועלו גם הצעות קונקרטיות לייעול תהליכי השילוב, שיפורים בחקיקה ובתקנות כגון – אני מביא דוגמה אחת – משפחות שמשקיעות ממשאביהן הפרטיים בשילוב ושיקום בני המשפחה עם מוגבלויות, צריכות לקבל הקלות במיסוי.
<אלי שמיר: באוסטרליה זה ממש ברור לגמרי וכך גם בעוד מדינות.
<אלי שמיר: בישראל זה יותר קשה.
<אלי שמיר: כמובן שזה מצריך אנשים להגיש דוחות למס הכנסה וכך הלאה אבל הדבר הזה יביא לא רק כספי מדינה אלא גם משאבים פרטיים שאנשים קונים ובדרך כלל אנשים יקנו את הדברים שבאמת טובים.
<אלי שמיר: לכן השקעות מאוד חשובות והדבר הזה מאוד חשוב.
<אלי שמיר: יש את כל הנושא של ריבוי מוגבלויות שהוא נושא מאוד קשה שדנו בו גם בוועדות אחרות.
<אלי שמיר: אנחנו רוצים שהוועדה תזכור את הדבר הזה כי כמו שמדברים על שילוב החרדים בשוק העבודה, על שילוב האוכלוסייה הערבית בשוק העבודה, שימו לב שהאנשים האלה, אם הם אנשים צעירים – ואני יכול להעיד מהבן שלי שבמשך עשר שנים, בשנות ה-80, מגיל עשרים עד גיל שלושים, ניסה את כוחו מקורסים בראיית חשבון ועד עבודה בבניין אבל היות ולא הייתה לו תמיכה בתעסוקה, כל הדברים האלה נכשלו ובסופו של דבר הוא חזר לאשפוז וכך הלאה.
<אלי שמיר: כיום הוא כבר בן 53 והוא מאוד מבוגר.
<אלי שמיר: הוא נמצא אמנם במשהו שנקרא שילוב תעסוקתי אבל זאת לא עבודה של ממש.
<אלי שמיר: אנחנו רוצים עבודה במשק הפרטי ובמשק הציבורי, והאנשים האלה – אם אתה משווה לאחים שלו – הם עם כישרונות מצוינים.
<אלי שמיר: הייתה תקופה מסוימת שהוא עבד בגן הבוטני ושם הוטל עליו לעשות את ההדרכה.
<אלי שמיר: זאת אומרת, כל יום חמישי הייתה הרצאה על נושא שהוא ארגן והדבר הזה היה מאוד מוצלח.
<אלי שמיר: מדובר כאן בהשקעה בהון אנושי וזה המסר העיקרי.
סתיו שפיר: איזה אחוז מהמשק היום משלב בתעסוקה אנשים עם מוגבלויות?
מיכל בירן: אחוז קטן מדי.
<אלי שמיר: מאוד קטן.
<אלי שמיר: גם המשק הממשלתי, חברות ממשלתיות, משרדי ממשלה, דובר על כך שיגרמו לכך שאחוזים מסוימים יוקצו לאנשים עם מוגבלויות ולכל המוגבלויות ולאו דווקא מוגבלות נפשית או מוגבלות גופנית.
<אלי שמיר: האנשים האלה, ברגע שיש להם עבודה, ערך החיים שלהם גדול, המוטיבציה שלהם גדולה והתפוקה למשק היא לפחות פי שתיים מאשר ההשקעה ועל זה אין שום ספק.
<אחיה קמארה: אני כמובן מודה ליושב ראש על כינוס הישיבה הזאת ביום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות.
<אחיה קמארה: אני רוצה להוסיף על דבריו של פרופסור שמיר.
<אחיה קמארה: הפערים בין אנשים עם מוגבלות לשאר האוכלוסייה בכל התחומים – אם זה חינוך, אם זאת תעסוקה, אם זה דיור בקהילה, אם אלה מדדים חברתיים, אם זה דימוי עצמי – הם פערים עצומים.
<אחיה קמארה: אני רוצה להתייחס לשני דברים שפרופסור שמיר אמר אבל להיות עוד יותר קונקרטי.
<אחיה קמארה: הנושא הראשון הוא נושא הנגישות.
<אחיה קמארה: אנחנו עוברים מהפכה של נגישות.
<אחיה קמארה: חבר הכנסת גילאון מוביל את תת הוועדה בשנים האחרונות והרבה חברי כנסת מעורבים בנושא.
<אחיה קמארה: אנחנו יוצרים מצב שהתנאי הבסיסי שאדם יכול לצאת מהבית, לעלות לאוטובוס, להגיע למקום העבודה, להיכנס למקום העבודה, להגיע לבניין ציבורי, לקבל שירות, תהיה עובדה מציאותית כי עד היום אנשים עם מוגבלות לא יכלו לצאת מהבית ולצרוך את כל השירותים האלה ולעבוד.
<אחיה קמארה: אבל הרשויות המקומיות צריכות להנגיש את השירותים שלהם עד שנת 2021, התקציב שלהן הוא קטן מאוד, כמו שחברי הוועדה יודעים טוב ממני, והשנה הוקצה לראשונה תקציב של עשרים מיליון שקלים לנושא אבל זה כלום.
<אחיה קמארה: אנחנו מדברים על 250 רשויות מקומיות בישראל ותעשו חשבון, זה 300 אלף שקלים לכל רשות מקומית.
<אחיה קמארה: מעלית אחת עולה יותר מ-300 אלף שקלים.
<אחיה קמארה: אם אנחנו רוצים שאכן הסביבה הבנויה בישראל תשתנה עד 2021 והחיים של אנשים עם מוגבלות ישתנו בהתאם למה שהמחוקק דרש, אנחנו צריכים לדאוג לתקצוב גדול הרבה יותר לרשויות המקומיות.
<אחיה קמארה: נקודה שנייה היא הנושא של תעסוקה.
<אחיה קמארה: כמו שאמר פרופסור שמיר, אם אנחנו לא נאמין כחברה שאנשים עם מוגבלות – כמו ערבים, כמו חרדים, כמו אתיופים – יכולים לעבוד ויש להם פוטנציאל ואנחנו כחברה נרוויח מזה, וכמובן האנשים עם מוגבלות – לא יקרה כלום.
<אחיה קמארה: צריך תכנית לאומית לעידוד השתלבותם של אנשים עם מוגבלות בתעסוקה.
<אחיה קמארה: אני אזכיר רק שני דברים.
<אחיה קמארה: האחד, הנושא של תמרוץ מעסיקים כאשר היום אין כמעט תמרוץ למעסיקים להעסיק עובדים עם מוגבלות, והשני, הנושא של יציאה ממפעלים מוגנים לשוק החופשי, תעסוקה נתמכת.
<אחיה קמארה: התקציב של המפעלים המוגנים הוא גדול מאוד, התקציב של התעסוקה הנתמכת שבו אדם יוצא לשוק החופשי, מרוויח כמו שהיינו רוצים שכל אחד ירוויח, יממש את הפוטנציאל שלו, יחיה עם אנשים בלי מוגבלות, הוא תקציב זעום וצריך לדאוג להגדלת התקציב של התעסוקה הנתמכת כדי שנעשה את המהפכה שקורית בכל העולם, כאשר אנשים יוצאים מהמפעלים המוגנים אל השוק החופשי בליווי ובתמיכה של משרד הבריאות ומשרד הרווחה.
קארין אלהרר: אדוני היושב ראש, חבריי חברי הכנסת וחברים מכל הארגונים ונציבות השוויון.
קארין אלהרר: אנחנו מציינים היום יום שהוא יום לכאורה חגיגי.
קארין אלהרר: פעם קראו ליום הזה יום הנכה הבינלאומי שבעיני הוא שם רע למטרה טובה ואני שמחה ששינינו את השם ומדברים על אנשים עם מוגבלויות ושוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.
קארין אלהרר: הנושא של הדיון כאן הוא מאוד מאוד רחב.
ראובן ריבלין: מרדכי וירשובסקי זכרונו לברכה הוא זה שאמר לא נכים אלא אנשים עם מוגבלויות.
קארין אלהרר: הוא צדק.
קארין אלהרר: יש לו זכויות רבות.
קארין אלהרר: אני רוצה לומר שהנושא הוא נושא מאוד רחב.
קארין אלהרר: אם אנחנו מדברים על אנשים עם מוגבלויות, מילת המפתח כמובן היא שילוב כאשר השילוב מגיע מהגיל הצעיר ביותר והוא מלווה עד היום האחרון.
קארין אלהרר: שילוב אומר כסף, הרבה מאוד כסף.
קארין אלהרר: אני שמחה שכן יש התעוררות בעניין הזה אבל אני עדיין רוצה להציג אולי כמה נתונים מאוד מעציבים.
קארין אלהרר: חמישים אחוזים מבעלי המוגבלויות בגיל העבודה מועסקים בהשוואה ל-72 אחוזים בקרב אנשים ללא מוגבלות.
קארין אלהרר: נכון, התקדמנו, אני רואה את העיניים הבוהות, אבל מצבנו עדיין מאוד לא טוב.
סתיו שפיר: מה הכוונה כשאת אומרת מועסקים?
קארין אלהרר: מועסקים, כשיש להם משרה ואפילו חלקיות משרה.
קארין אלהרר: מועסקים לצערי זה גם מפעלים מוגנים.
סתיו שפיר: מרכז תעסוקה נחשב מועסקים?
קארין אלהרר: גם מפעל מוגן נחשב מרכז תעסוקה.
קארין אלהרר: כולנו מאוד שמחנו עת נכנס לתוקף תיקון 109 לחוק הביטוח הלאומי הקרוי חוק לרון.
קארין אלהרר: אני רוצה בצער להודיע שרק אחוז אחד מאנשים עם מוגבלויות מיישמים את התיקון הזה.
קארין אלהרר: זה נתון של הג'וינט שכתב דוח מקיף בעניין.
קארין אלהרר: זה אומר משהו.
קארין אלהרר: זה אומר שהתיקון הזה, למרות שהייתה לו כוונה טובה, הוא לא עושה את העבודה עד הסוף.
קארין אלהרר: זה אומר שעדיין אנחנו לא נותנים את התמריץ הנכון לא למעסיקים ולא למועסקים הפוטנציאליים לצאת לשוק העבודה.
קארין אלהרר: זה ממש חבל.
<אלי שמיר: מה היה התיקון הזה?
קארין אלהרר: התיקון בעצם מדבר על כך שגם אדם עם מוגבלות שזכאי לקצבת נכות כללית יכול לצאת ו לעבוד ובעצם ייתנו לו מה שנקרא לא קצבת נכות כללית אלא תמריץ להמשיך ולעבוד.
<קריאה: הוא לא יפסיד את קצבת הנכות.
קארין אלהרר: מקטינים את הקצבה ככל שהשכר שלו עולה.
קארין אלהרר: השאלה שנשארה פתוחה כיום היא מה קורה כאשר האדם עבד במשרה מלאה אבל בגלל מצבו הבריאותי, בגלל שהוא החסיר הרבה בעבודה, פיטרו אותו והוא חוזר אחורה.
קארין אלהרר: הביטוח הלאומי עדיין לא נותן מענה שלם לגבי מה שקורה אז.
קארין אלהרר: הוא צריך לעבור את כל מדורי הגיהינום עוד פעם כדי להיות זכאי לקצבת הביטוח הלאומי והוא הרי כבר הוכיח שיש לו פוטנציאל השתכרות, אבל מה לעשות ששוק העבודה עדיין לא הגיע למקום הזה של להכיל אנשים עם מוגבלויות.
קארין אלהרר: אני חושבת שהשילוב הזה שאנחנו מדברים עליו הוא טעון כמה דברים ובעיקר בעיני זאת הבנה שגם לאנשים עם מוגבלויות יש יכולות.
קארין אלהרר: כשמדברים, במיוחד בדיונים של ביטוח לאומי, תמיד מדברים על מה הם לא יכולים לעשות אבל אני שמחה לבשר לכם שהם יכולים גם יכולים - אנחנו.
קארין אלהרר: אני חלק מהקבוצה – אבל תנו את ההזדמנות.
קארין אלהרר: תנו את ההזדמנות, תנו את היכולת ללמוד במוסדות משולבים, תנו את היכולת שתהיה תרבות פנאי כמו לכולם, תנו את היכולת לצאת לעבודה.
קארין אלהרר: זה מסוג המקרים שלפעמים עם מגוחכים כאשר אנשים אומרים לתנו לי לצאת לעבודה.
קארין אלהרר: אני מקבלת מדי יום מיילים של אנשים שיש להם תואר ראשון והרבה פעמים גם תואר שני והם לא מתקבלים לשוק התעסוקה.
קארין אלהרר: פנתה אלי – היום אני אדבר על זה במליאה – בחורה עם תואר שני בחינוך שלא מוצאת עבודה.
קארין אלהרר: מה זה אומר עלינו כחברה?
קארין אלהרר: מה זה אומר עלינו לגבי היחס שלנו לנושא?
קארין אלהרר: אנחנו עדיין לא נמצאים במקום שאנחנו באמת נותנים את היכולת ואנחנו מאפשרים לאדם לממש את הפוטנציאל שלו.
קארין אלהרר: בעניין הזה אנחנו צריכים לעשות עוד כברת דרך ארוכה.
<דפנה מאור: אני ראש המטה לשילוב אנשים עם מוגבלות בתעסוקה במשרד הכלכלה.
<דפנה מאור: קודם כל, לשאלה שנשאלה כאן לגבי אחוז המעסיקים שמעסיקים אנשים עם מוגבלות.
<דפנה מאור: הנתון שיש לנו, והוא נכון גם ל-2011 – כי זה המחקר האחרון שנעשה – אומר שמדובר על 5.4 אחוזים מהמעסיקים, אבל צריך לקחת בחשבון שלא כולם מכירים את המוגבלות של העובדים שלהם.
<דפנה מאור: זאת אומרת, יש הרבה מאוד אנשים עם מוגבלות שלא מצהירים עליה.
<דפנה מאור: בכל אופן, זה הנתון שיש לנו בנושא הזה.
סתיו שפיר: זה לא כולל מרכזי תעסוקה.
<דפנה מאור: לא.
<דפנה מאור: חשוב לי להדגיש שאנחנו עוסקים בתעסוקה בשוק החופשי בלבד.
ראובן ריבלין: מה עם המגזר הממשלתי?
<דפנה מאור: הכנסנו פעילות מאוד מעניינת לנושא של המגזר הממשלתי.
ראובן ריבלין: המגזר הציבורי.
<דפנה מאור: הציבורי בכלל.
<דפנה מאור: הבאנו כבר לקליטה של 350 אנשים שכבר החלו לעבוד במגזר הציבורי במסגרת מכרז שעשינו דרך החשב הכללי, דרך רכישת שירותים.
<דפנה מאור: בימים אלה אנחנו מתחילים את השלב השני לקליטת אקדמאים.
ראובן ריבלין: צריך לעקוב ולפקח כל הזמן.
<דפנה מאור: מבחינת התפיסה שלנו בנושא הזה אנחנו צריכים להוות מודל לכלל המשק.
<דפנה מאור: חשוב לי להדגיש שאנחנו - אחיה דיבר קודם על תמרוץ מעסיקים - לא מתמרצים באופן ישיר מעסיקים אלא אם על ידי מסלול תעסוקה, מסלולים שמאוד קשה לעמוד בהם בוודאי לחברות שמנסות לקלוט אנשים עם מוגבלות, אבל גם דרך ההתאמות, אנחנו מסייעים למעסיקים שקולטים אנשים עם מוגבלות לקבל התאמות.
קארין אלהרר: את יכולה אולי לתאר את הדרך בה המעסיק יכול לקבל התאמות?
קארין אלהרר: הוא פונה אליכם ומבקש מכם.
<דפנה מאור: קודם כל, חשוב לי להדגיש שיש שני סוגים של התאמות בגדול.
<דפנה מאור: יש את ההתאמות הפיזיות כפי שאנחנו קוראים להן, או ההתאמות שבעצם עבורן מתבצעת הוצאה בעין, ואז הוא נדרש לפנות אלינו ולבקש את הבקשה.
<דפנה מאור: הוא מקבל אישור עקרוני ולאחר שהוא מבצע אותה, הוא מקבל החזר.
קארין אלהרר: זאת אומרת שבעצם הוא צריך לתת הלוואת גישור למדינה.
<דפנה מאור: זאת הלוואה מאוד קצרה.
<דפנה מאור: בואי ניקח את זה בפרופורציות.
<דפנה מאור: לא מדובר כאן בפרקי זמן ממושכים, אבל הרבה פעמים פשוט אין דרך אחרת.
קארין אלהרר: אתם מגבילים רק את ההתאמה בגובה מסוים?
<דפנה מאור: כן.
דוד רותם: הוא מנכה את זה ממס הכנסה חודש אחרי שהוא מוציא.
דוד רותם: הוא לא נותן למדינה הלוואה.
קארין אלהרר: הוא נותן למדינה הלוואה מסוימת עד שהכסף מגיע אליו.
קארין אלהרר: לצערי הרבה פעמים זה מונע מאנשים לתת את ההתאמות האלה.
<דפנה מאור: ברוב המקרים עד שהוא משלם לספק הוא כבר מקבל את הכסף.
<דפנה מאור: דווקא בעניין הזה אנחנו מצליחים לעמוד בלוחות זמנים יותר מסבירים.
<דפנה מאור: ההתאמות האחרות הן התאמות של ליווי.
<דפנה מאור: זאת אומרת, יש לא מעט אנשים שלא זקוקים להתאמה פיזית.
<דפנה מאור: דובר כאן קודם על הלקויות או על המוגבלויות שלא נראות, ואז באמת יש התאמות של ליווי.
<דפנה מאור: התאמה של ליווי היא בהחלט מתבצעת בדיעבד.
<דפנה מאור: זאת אומרת, אז באמת המעסיק צריך שיהיה מי שילווה בפועל ורק לאחר מכן הוא יקבל את הכסף.
סתיו שפיר: באיזה תמריצים אתם משתמשים כדי להביא מעסיקים לקלוט?
<דפנה מאור: אני אומרת.
<דפנה מאור: הקמנו שלושה מרכזי תמיכה בכל הארץ שבעצם פונים למעסיקים ומאפשרים להם ראשית את המידע.
סתיו שפיר: אלה מעסיקים שאתם מאתרים?
<דפנה מאור: המידע הוא בעצם אבן הנגף.
<דפנה מאור: אנשים מאוד מפחדים מהעניין הזה של לקלוט אנשים עם מוגבלות.
<דפנה מאור: אנחנו עושים את זה גם באופן הזה.
<דפנה מאור: יש את הנושא של שכר מינימום מותאם שמאפשר הרבה פעמים למעסיקים לקלוט עובדים בשכר מינימום שהוא מופחת על פי כמובן אבחונים שנעשים ולא באופן שרירותי.
<דפנה מאור: יש אבחונים שנעשים לאנשים.
<דפנה מאור: האדם צריך לפנות ולא המעסיק שלו, אבל זה רק למקרים של יחסי עובד-מעביד בשוק החופשי.
סתיו שפיר: שכר מינימום של כמה?
<דפנה מאור: זה יורד.
<דפנה מאור: בין שלושים לשמונים.
סתיו שפיר: בעצם אין תמריצים ממשיים.
<דפנה מאור: אין תמריצים.
<אחיה קמארה: אמרתי קודם.
<אחיה קמארה: אין תמריצים.
<דפנה מאור: רק דרך מסלול תעסוקה דרך מרכז ההשקעות.
<דפנה מאור: אז הוא גם זמני וגם אנחנו מודעים לזה.
<דפנה מאור: פעם אחת, רק ב-2011, הייתה לנו הקצאה שהייתה ייעודית לחברות שקלטו אנשים עם מוגבלות ואז גם התנאים היו תנאים קצת יותר נוחים.
<דפנה מאור: לצערנו עד היום אנחנו עוד לא הצלחנו לקבל הקצאה נוספת.
<דפנה מאור: אנחנו עמלים על כך.
סתיו שפיר: אנחנו מתבססים על טוב ליבם של המעסיקים?
<דפנה מאור: במידה לא מבוטלת.
ניסן סלומינסקי: שלי, בבקשה.
<שלי נורדהיים גולן: אני רוצה להדגיש שני נושאים.
<שלי נורדהיים גולן: ראשית, נתוני ההעסקה שדיברה עליהם חברת הכנסת קארין אלהרר מדברים באמת על מרכזי תעסוקה ואני רוצה להבהיר מה זה.
<שלי נורדהיים גולן: מרכזי התעסוקה, אנשים שם לא נמצאים ביחסי עובד-מעביד, מרוויחים רק ממה שהמפעל מצליח להכניס ואני רוצה להסביר שלפעמים זאת עבודת אריזה פשוטה ביותר עם תחרות קשה שהקבלנים שנותנים להם את העבודה מורידים את זה לרצפה.
<שלי נורדהיים גולן: לפעמים אלה יכולות להיות שתי אגורות לאריזה.
<שלי נורדהיים גולן: המשמעות היא שמרבית האנשים יוצאים הביתה עם 400 שקלים לחודש וזה לא שכר.
<שלי נורדהיים גולן: אין תנאים סוציאליים.
סתיו שפיר: גם לא מדובר כאן בשילוב אמיתי של אנשים עם מוגבלויות.
סתיו שפיר: זה לא מחזק אותם.
<שלי נורדהיים גולן: זה סגרגטיבי לחלוטין.
<שלי נורדהיים גולן: אצלנו זאת לא נקראת העסקה אלא זה מרכז מוגן ואנחנו חושבים שהרבה מאוד מהאנשים האלה יכולים לעבוד.
<שלי נורדהיים גולן: עכשיו אני רוצה להגיע לנקודה השנייה.
<שלי נורדהיים גולן: הרבה מאוד מהאנשים יכולים לעבוד בשוק הפתוח אבל הם זקוקים לשני דברים כאשר האחד הוא הכנה לעולם העבודה.
<שלי נורדהיים גולן: צריך להבין שאדם עם מוגבלות, יש אנשים עם מוגבלות שהקושי היחיד שלהם, נקרא לזה כך, היא איזושהי מוגבלות פיזית.
<שלי נורדהיים גולן: הרבה מאוד מהאוכלוסייה עם המוגבלות הם אנשים שיש להם הרבה יותר מבעיה אחת וכשאני אומרת הרבה יותר מבעיה אחת, זאת כל המוכנות שלהם לעולם העבודה, הרגלי עבודה.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו מתחילים להכין אותם מגיל 16 בבתי הספר וגם לזה אין לנו תקציבים, דרך אגב.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו מתחילים להכין אותם כדי להרגיל אותם לעולם העבודה ולהרגיל אותם לכך שהם צריכים לעבוד ויכולים לעבוד.
<שלי נורדהיים גולן: אני מדברת כאן מנקודת מבט של האנשים עם המוגבלות ולא מנקודת מבט של המעסיקים.
<שלי נורדהיים גולן: הדבר הראשון שהם צריכים, כמו שאמרתי, זאת הכנה להתמודדות, והדבר השני הוא ליווי.
<שלי נורדהיים גולן: הרבה מאוד מעסיקים לא יוכלו לקבל אדם ולא יסכימו לקבל אדם בלי שהם יודעים שהוא מלווה, שיש להם כתובת והאנשים האלה צריכים ליווי.
<שלי נורדהיים גולן: מה לעשות, לפעמים יש להם קרייסס מסוים או ירידה מסוימת במשהו והם חייבים את הליווי המתמשך.
<שלי נורדהיים גולן: הבעיה כאן היא תקציבית.
<שלי נורדהיים גולן: לנו יש מערך שלם לעבודה נתמכת.
<שלי נורדהיים גולן: יש לנו מערך שלם שכבר הולך בכל הרשויות בארץ, ברשויות הרווחה, אבל אין לנו תקציב.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו לא מדברים על תקציבים כל כך גדולים.
<שלי נורדהיים גולן: אני מדברת על תקציב של 12 אלף שקלים בשנה לאדם כדי שהיא יעבוד ויתפרנס בתעסוקה מפרנסת.
אורית סטרוק: לאיזה משרדים זה אמור להגיע וכמה זה לא לאדם אלא כמה זה לתקציב המדינה?
<שלי נורדהיים גולן: שני משרדים מטפלים היום בעבודה נתמכת כאשר אחד מהם הוא משרד הרווחה והשני הוא משרד הבריאות.
<שלי נורדהיים גולן: צריך להבין שהבריאות – אמנם דיבר כאן
<שלי נורדהיים גולן: האדון לפני על כך שהם למעשה עובדים לפי חוק ולכן ככל שיהיה להם אנשים, הם יקבלו את התקציב לזה.
<שלי נורדהיים גולן: משרד הרווחה, בעיקר אוכלוסיית השיקום שהיא הגדולה ביותר, כי היא לא רק מרכיב אחד רק של בריאות נפש אלא היא מרכיב של נכויות פיזיות, חירשים, עיוורים והרבה מאוד לקויות, ואנחנו צריכים להבין שזאת האוכלוסייה הגדולה ביותר והיא לא תחת חוק.
ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר שגם משרד החינוך עושה עבודת קודש בכל מה שקשור לאנשים שצריכים חינוך מיוחד.
<שלי נורדהיים גולן: נכון.
ראובן ריבלין: אותם אלה שהולכים לבית ספר ולא מוזנחים או פולטים אותם מהחברה משום שהם כביכול לא מתאימים, זאת אותה תקופה בה הם מכינים אותם להשתלב בחברה.
ראובן ריבלין: לכן צריך להעלות על נס את הנושא של החינוך המיוחד בבתי הספר ואני רוצה לומר לכם שזאת עבודת קודש.
ראובן ריבלין: אלה ילדי אלוהים.
<שלי נורדהיים גולן: אני רוצה להשלים לגבי התקציב.
<שלי נורדהיים גולן: משרד הרווחה, יש לו עשרה מיליון שקלים לעבודה נתמכת, בעוד שבמשרד הבריאות, שהוא רק ארבעים אחוזים מהאוכלוסייה, יש לו ארבעים מיליון שקלים והתקציב הולך וגדל.
<שלי נורדהיים גולן: אנחנו לא תחת חוק ולכן מה שהיה, הוא שיהיה.
קארין אלהרר: בקרוב מאוד אתם תהיו תחת חוק.
<שלי נורדהיים גולן: היום אי אפשר להוציא יותר אנשים לעבודה ואי אפשר לדבר רק על מעסיקים עד שלא ידברו גם על הכסף לליווי של האנשים.
קארין אלהרר: החוק מתגבש.
ראובן ריבלין: אני חוזר על אמירתי ואחר כך אני אפרט מעט.
ראובן ריבלין: חברה שאינה דואגת לאותם אלה אשר הם במידה רבה חסרי ישע אם הם לא מקבלים את ההזדמנות, היא לא ראויה להיקרא חברה והדברים האלה היו בעבר דברים בהם ראו נכה וכפי שהרב משולם נהרי ציין, במקורות כתוב נכה והנכות הפכה להיות איזושהי מילת גנאי בחברה המודרנית, דבר שלא מתקבל על הדעת, דבר שהוא בבחינת שעורה בעינה של כל חברה שמבקשת להיקרא חברה.
ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר שכאשר בעבר היינו מדברים על העניין, באותם זמנים בהם היו לנו משימות אחרות לאומיות, ראו בעניין הזה איזשהו דבר שאנחנו מיואשים ממנו או מתעלמים ממנו.
ראובן ריבלין: פעם היו מצורעים והיו שולחים אותם לעמק המצורעים ופעם היו נכים שהיו באים ואומרים שהם לא מועילים לחברה ולכן אנחנו נסבול אותם.
ראובן ריבלין: אנחנו זוכרים את הימים של תחילת המדינה בהם עיוורים היו מתקבלים לחברת הטלפונים, לדואר, כדי להיות טלפנים וזה היה בבחינת איזשהו מהפך לראות שאדם שלא יכול למצוא את דרכו או אפילו לנסוע באוטובוס – ואז לנסוע באוטובוס היה קשה – מתקבל לעבודה וזה דבר שהפך להיות מובן מאליו בעיני החברה.