GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל בירן: בסופו של דבר אתם תרצו את הנעליים המידיות מבריל אבל שוב, המצב הוא לא הפיך.
מיכל בירן: אחרי שסוגרים פס ייצור, אחרי ששולחים את העובדים הביתה, אי אפשר להקפיץ אותם תוך כמה שעות כדי לפתוח שוב את המפעל ולספק לכם את ההזמנה.
מיכל בירן: לכן אני חושבת שהדבר הזה הוא פשוט לחלוטין חסר אחריות, גם לביטחון של מדינת ישראל וגם לעובדים.
מיכל בירן: אני מבקשת שכן תינתן רשות הדיבור גם לעובדים, לפחות לאחד מהם, כדי להבהיר את עמדתם.
מיכל בירן: אני חושבת שאתם יכולים לפתור את זה ואתם יכולים לפתור את זה גם בלעדינו.
מיכל בירן: אני ממש מבקשת שתפסיקו לשחק את המשחק הזה כי ממש ברור שזה מה שזה.
ניסן סלומינסקי: הגיע ר' משה שהוא אחד המציעים.
ניסן סלומינסקי: זכותכם לדבר ראשונים.
ניסן סלומינסקי: אם אתה רוצה, בבקשה.
משה גפני: אדוני היושב ראש, אני מודה לך על קיום הדיון הזה.
משה גפני: המציאות היא שהיה כבר דיון בוועדת הכספים בעניין.
משה גפני: אודי שני היה מנכ"ל משרד הביטחון.
משה גפני: המפעל עמד בסכנת סגירה.
משה גפני: אנחנו בוועדה דרשנו ממשרד הביטחון לרכוש את הנעליים מהמפעל.
משה גפני: המשמעות של הבאת הנעליים הללו מארצות הברית – כאשר כאן
משה גפני: הייצור הוא ברמה גבוהה – היא פיטורי עובדים כך שזה לא רק נושא הביטחון כי גם מצד הביטחון התעסוקתי עומד להיגרם נזק.
משה גפני: אני לא חושב שמותר לנו כוועדה לאפשר את התהליך הזה.
משה גפני: מאוד יכול להיות שמשרד הביטחון מזהה חולשה.
משה גפני: הוועדה עמדה בתוקף על זה והיא אמרה שהיא לא תעביר העברות של משרד הביטחון כאן עד שלא תיפתר הבעיה של נעלי בריל.
משה גפני: זה לא נושא ביטחוני, זה לא נושא סודי.
משה גפני: צריך נעליים טובות והמפעל מייצר נעליים טובות עם עובדים ישראלים ואם המפעל ייסגר, הם ייזרקו לרחוב.
משה גפני: צריך להגיד למשרד הביטחון שאנחנו מבקשים שחלק מייצור הנעליים יהיה במפעל הזה כפי שהיה עד היום כדי שאף עובד לא יפוטר.
משה גפני: נוח למשרד הביטחון, בגלל ההסכמים עם ארצות הברית– ואני לא רוצה להיכנס לפרטים האלה, אליהם נכנסנו בעבר – לרכוש את הנעליים בארצות הברית ולעובדים ידאג משרד הכלכלה.
משה גפני: משרד הביטחון איננו משרד שדואג לעובדים אבל זה פשוט קונספטואלית לא נכון.
משה גפני: משרד הביטחון לוקח חלק גדול מתקציב המדינה והוא צריך להיות שותף גם לעניין העסקת עובדים.
משה גפני: חלק גדול מהמוצרים שהוא רוכש, הוא יכול לרכוש כאן ובוודאי את הנעליים.
משה גפני: אני מציע שיבוא מנכ"ל משרד הביטחון ויאמר את עמדתו.
משה גפני: עד אז לא להעביר למשרד הביטחון אלא אם כן יש דברים שהם פיקוח נפש.
משה גפני: להתחיל להוציא שיניים, להתחיל להגיד שזה לא יימשך הדבר הזה.
מיכל בירן: הצעה מצוינת.
משה גפני: זה מה שאנחנו עשינו ולכן זה הצליח.
משה גפני: אם אנחנו נדבר עם משרד הביטחון באידיש, הוא לא ידבר אתנו.
משה גפני: אפשר לדבר אתו בעברית.
יוני שטבון: יושב כאן נציג מנה"ר ויכול להיות שהוא בעצמו יגיד שהוא מוכן לפתור את זה עכשיו.
ניסן סלומינסקי: אנחנו מתחילים עם חברי הכנסת.
ניסן סלומינסקי: הראשון שביקש להתייחס, עפר שלח ואחר כך רובי.
עפר שלח: קודם כל, אני מבקש תשובות לכמה שאלות, ברשותך.
עפר שלח: לפני עשרה ימים קיבלה מערכת הביטחון תוספת של 2.75 מיליארד שקלים.
עפר שלח: האם הדברים שאתה אומר הם נכונים גם לאחר התוספת הזאת?
עפר שלח: כי למיטב ידיעתי עוד לא התקבלו החלטות איך התקציב יחולק בדיוק.
עפר שלח: זאת אומרת, בהחלט יש כאן
עפר שלח: סכום כסף גדול מאוד משמעותי שיכול להיות קריטי בעניין הזה.
ראובן ריבלין: ל-2014.
עפר שלח: אני אתן קצת נתונים שיסברו את האוזן.
עפר שלח: אנחנו מדברים על פחות מעשרה מיליון דולר.
עפר שלח: משלחת הרכש בניו יורק עולה קרוב ל-150 מיליון שקלים בשנה כי היא כמעט כל תקציב המשלחות של משרד הביטחון שמגיע ל-178 מיליון שקלים.
עפר שלח: זה כבר התפרסם ולכן אני יכול לומר את זה כאן, שנקבע לה יעד התייעלות של שלושים אחוזים ועד היום היא עמדה בקושי ב-12 אחוזים ממנו.
עפר שלח: זאת אומרת, רק ההתייעלות למשלחת בניו יורק הייתה יכולה לכסות את רוב הסכום עליו אנחנו מדברים.
עפר שלח: אני אומר את זה למרות שזה טיפה פופוליסטי אבל אני אומר זאת מפני שבסופו של דבר אי אפשר שהסכום הזה שישראל מקבלת מארצות הברית כסיוע ביטחוני, שהוא כשלושה מיליארד דולר בשנה, ישמש למשחק בתוך המאבק על תקציב הביטחון במדינת ישראל וזה מה שקורה כי סכום כזה של עשרה מיליון שאפשר להזיז אותו מאוד בקלות מפה לשם, הופך להיות כלי במשחק הזה.
עפר שלח: אגב, לטעמי הדברים שנאמרו כאן על ידי נציג המפעל, כן, משרד הביטחון צריך לנצל אותם וכשאני מסתכל על המפעל, זה מפעל עם רווח תפעולי יפה מאוד, הכי יפה בתוך כל הקבוצה שבריל שייך אליה.
עפר שלח: מבחינתי כנבחר ציבור נצלו את זה כדי להוריד את המחיר אבל בתוך זה המפעל הספציפי הזה, בתוך מה שאנחנו מדברים עליו, נראה כמו משהו שהוא פשוט קל מדי וזול מדי – זול לא במובן הכספי – להעביר אותו למרכז הדיון אפרופו הוויכוח על תקציב הביטחון.
איילת שקד: אני רוצה להוסיף משהו לגבי הרכש בהתייחס לדבריו של עפר.
ניסן סלומינסקי: עוד מעט תהיי בזכות דיבור.
איילת שקד: מילה אחת בהקשר לדבריו של עפר.
איילת שקד: תדעו שמשלחת הרכש מונה מאתיים עובדים בניו יורק.
איילת שקד: אני יודעת לגבי המשלחת המצרית.
איילת שקד: אני עבדתי אצל נתניהו כשהוא היה יושב ראש אופוזיציה וכל הזמן הוא אמר שהוא יצמצם את המשלחת הזאת.
איילת שקד: הוא אמר שהוא על סף לסגור אותה ולצמצם אותה אבל שום דבר לא נעשה.
איילת שקד: יש מאיפה לקחת את הכסף ושלא ימכרו לנו לוקשים.
זבולון כלפה: לא הבנתי לגבי המצרים.
עפר שלח: יש לזה הסבר.
ניסן סלומינסקי: יש הסבר אחר.
ניסן סלומינסקי: המשלחת המצרית מתפקדת בשיטה אחרת לגמרי.
ניסן סלומינסקי: מספיק לדבר עלינו.
עפר שלח: אם היו עומדים ביעד ההתייעלות שנקבע להם, הכסף הזה כבר היה.
ראובן ריבלין: אדוני היושב ראש, אני מברך את היוזמים על העלאת הנושא.
ראובן ריבלין: אני יחד עם מספר חברים כאן נמצא בוועדה לתקציב הביטחון ואנחנו יודעים את התלבטויותיו של משרד הביטחון ושל צה"ל לקיים את המשימות המוטלות עליו בתוך מערכת הביטחון על ידי העם בישראל.
ראובן ריבלין: יחד עם זאת, יש דבר שאני לחלוטין לא מבין אותו.
ראובן ריבלין: אתה יודע, לפעמים זאת המערכה העתידית וצה"ל משנה את הצרכים שלו.
ראובן ריבלין: יכול להיות שצריך פחות מזה ויותר מזה וכתוצאה מכך גם עובדים ברחבי מדינת ישראל שהיו עסוקים במשך עשרות שנים בייצור של כלים הדרושים לצה"ל, תופסק עבודתם במרוצת חמש השנים הבאות וזאת גם אמרנו להם כאן.
ראובן ריבלין: אני יודע דבר אחד ואפילו אבא שלי לא לימד אותי כי אני למדתי את זה בגן הילדים או אפילו בפעוטון.
ראובן ריבלין: אני יודע שבלי נעליים אי אפשר.
ראובן ריבלין: אני לא יכול להבין בשום פנים ואופן, גם כאשר יש צורך שמשרד הביטחון ילך לפעמים על סדרי עדיפויות שצריך יותר תקציבים ממה שהממשלה והכנסת מוכנות לתת לו.
ראובן ריבלין: אני לא יכול להבין דבר אחד: אני מבין שאפשר לקנות נעליים בארצות הברית בכסף זר, אבל מה יקרה אם ארצות הברית תחליט לא לתת לנו נעליים?
ראובן ריבלין: נלך יחפים?
ראובן ריבלין: יש דברים אלמנטריים שאנחנו צריכים לייצר כאן בארץ שלנו כדי שלא נצטרך להיזקק לזרים.
ראובן ריבלין: זאת אומרת, לא ברמה הערכית עליה אתם דיברתם ואני מעריך ובאמת אני מוכרח לומר לך שאני 25 שנים כאן ולא ראיתי אדם מרים את הנעליים שהוא נעל עשר שנים.
ראובן ריבלין: אני אומר לך, באמת התרגשתי.
ראובן ריבלין: יחד עם זאת אני לא מבין את משרד הביטחון.
ראובן ריבלין: זאת לא רק סוגיה פרקטית.
ראובן ריבלין: הדבר הזה לא מתקבל על הדעת.
ראובן ריבלין: גם בתקציב הביטחון אנחנו נשאל לגבי זה.
ראובן ריבלין: יש את העובדים ואותם צריך לשמר ולשמור, צריך להעדיף את תוצרת הארץ, אבל אני לא מבין את ההיגיון באמירה שאנחנו לא נייצר נעליים אלא ייצרו לנו אותן בחוץ לארץ.
ראובן ריבלין: צה"ל צריך נעליים גם אם יש תותחים וגם אם אין תותחים, כמאמר השיר.
ראובן ריבלין: תותחים במקום זוג נעליים – לא.
יוני שטבון: תותחים במקום גרביים.
ראובן ריבלין: אני חושב שבעניין זה לא צריך לשחק במפעל בריל שגם אומר שהוא מוכן להוריד את המחיר.
ראובן ריבלין: זאת אומרת, הוא גם מפעל שאומר שאם יש מצוקה כספית, גם הוא מוכן להשתתף.
ניסן סלומינסקי: ליצמן.
יעקב ליצמן: זאת השיטה.
יעקב ליצמן: זורקים את הדברים החלשים ואחר כך יודעים שכל חברי הכנסת יבואו לכאן, יתחילו ללחום ויוסיפו להם את הכסף לתקציב הביטחון.
יעקב ליצמן: בלי להיכנס לכל נושא תקציב הביטחון והתוספת שהמערכת קיבלה ומקבלת, אני לא רוצה להיכנס לכל הקטע הזה אבל הם קיבלו, יש דבר אחד שאני רוצה להדגיש.
יעקב ליצמן: בשבוע שעבר אנחנו אישרנו כאן שבעים מיליון שקלים הלוואה – ונאמר לנו שזה מענק – לתשלום משכורות.
יעקב ליצמן: זה מה שאנחנו רוצים שיהיה כאן?
יעקב ליצמן: אם אנחנו לא רוצים שזה יקרה – מה גם שמדובר על מפעל ביטחוני – אני מציע שנקדים רפואה למכה.
יעקב ליצמן: בואו נעשה את הכול באופן מסודר, נכריח את הצבא להזמין נעליים במפעל בריל.
יעקב ליצמן: רבותיי, המפעל אפילו לא מנצל את 15 האחוזים אלא תשעה עד 11 אחוזים.
יעקב ליצמן: הוא אמר שהוא מוכן לרדת אפילו מתחת למחיר ואין סיבה שאנחנו לא נכריח את משרד הביטחון לרכוש ממנו נעליים.
יעקב ליצמן: אני מצטרף להצעתו של גפני.
יעקב ליצמן: אני יודע שיאמרו שכל העברה היא חיונית אבל אם זה כך, אפשר לעצור את כל ההעברות ולא צריך לעצור דווקא את ההעברות של משרד הביטחון.
ראובן ריבלין: ברוב המקרים משרד הביטחון צודק.
ראובן ריבלין: שחלילה לא יהיה מצב שנראה שהוא לא צודק.
זבולון כלפה: תוך כדי הדברים של שמעון הורוביץ, מנהל המפעל, הוא השתמש כאן בדוגמה שלדעתי ממחישה יותר מכל את התסבוכת בה אנחנו נמצאים.
זבולון כלפה: תוך כדי הישיבה בה אנשי משרד הביטחון יושבים אתו וטוענים שאין צורך בהזמנות, הוא רואה מבעד הזכוכית את הפקס שמגיע עם הדרישה לעוד כמה אלפי זוגות נעליים.
זבולון כלפה: זה משקף יותר מכל את החשיבה הארוכה, את האסטרטגיה, את הצרכים האמיתיים, את הבחינה המדוקדקת של הדברים.
זבולון כלפה: בעיניי כל המהלך הזה – ואני מצטרף לדברי חבריי – במידה מסוימת התחושה היא שבעצם משתמשים בנו כמנוף, במקום לבצע התייעלות במקומות השונים שם ניתן לבצע.
זבולון כלפה: הרי תקציב משרד הביטחון, עם כל הכבוד, הוא לא התקציב של המשרד לגמלאים בסך שמונים מיליון שקלים אלא המספרים הם הרבה יותר גדולים.
זבולון כלפה: אני חושב שמשרד הביטחון וצה"ל גורמים לנזק תדמיתי בציבוריות הישראלית כשהם פוגעים בתעשייה ישראלית.
זבולון כלפה: שוב, אנחנו מדברים במספרים מאוד נמוכים, על 32 מיליון שקלים שזה כמדומני המחזור השנתי שהיה ב-2012.
זבולון כלפה: קשה לי לראות שבתקציב כל כך קטן של משרד הביטחון אין מקום למצוא את אותם 32 מיליון שקלים בצורה של התנהלות טיפה אחרת כדי לפתור את הבעיה, מה גם שנוסיף לזה את שתי הנקודות העקרוניות: ראשית, שמצד אחד ניתנה כאן תוספת תקציבית משמעותית אך לפני שבועיים, ומאידך, מה עושים כאן במקרה חירום שלצערנו, כפי שאמרה חברת הכנסת בירן, כנראה יהיה כאן בזמן הקרוב כי השכונה כאן לא הולכת להשתנות.
שמעון סולומון: כל הנימוקים כבר נאמרו.
שמעון סולומון: אני לא שמעתי נימוק מאוד מעמיק מצד משרד הביטחון.
שמעון סולומון: הוא באמת לא משכנע.
שמעון סולומון: אנחנו מדברים על חברה ישראלית, על תוצרת ישראלית.
שמעון סולומון: מעבר לכסף היה מקום לדיון גם אם המחיר היה עשרה אחוזים יותר וזה בגלל הסיבות האחרות כמו אספקה מהירה, איכות, עבודה ישראלית, ישראלים שמשלמים מסים וכולי.
שמעון סולומון: אני חושב שהיד על ההדק באופן לא מובן.
שמעון סולומון: אני לא יכול להבין את זה.
שמעון סולומון: מה עוד שהחברים כאן אומרים שהם יכולים להשוות את המחיר.
שמעון סולומון: זאת אומרת, אני לא רואה כאן שום סיבה אמיתית ונכונה, לא מבחינה ערכית ולא מבחינה כספית.
שמעון סולומון: גם אם הבעיה הייתה בעיה תקציבית, היה כאן מקום לדון מעבר לכסף בנימוקים האחרים.
<שמעון הורוביץ: עוד אף אחד לא אמר את הנימוק הנכון.
שמעון סולומון: את זה בדיוק אני אומר.
שמעון סולומון: אדוני היושב ראש, לא מזמן דיברנו למשל על התעשייה הצבאית.
שמעון סולומון: יש כאן חברות שמצליחות ומרוויחות והן בקשיים כל הזמן, כמו קבצנים.
שמעון סולומון: כלומר, גם התעשייה הצבאית היא חברה מצליחה אבל היא באה לכאן כל פעם כמו קבצנים לקבל נדבות.
שמעון סולומון: כאן אני שומע שהם לא צריכים כסף, הם לא מבקשים נדבות, הם לא מבקשים לסגור גירעון אלא זאת חברה שמצליחה.
שמעון סולומון: לכן אני חושב שאנחנו לא צריכים לתת לזה יד.
שמעון סולומון: משרד הביטחון הוא משרד גדול עם תקציבים אדירים, יש סדרי עדיפויות שצריך להחליט עליהם.
שמעון סולומון: גם אם הבעיה היא בתקציב הנוכחי, מדובר על סגירת פס ייצור.
שמעון סולומון: אתה סוגר פס ייצור ושולח הביתה 120 אנשים.
שמעון סולומון: אם תהיה בעיה, אתה תחזיר את פס הייצור הזה?
שמעון סולומון: אני חושב שצריך לעשות עבודה יותר מעמיקה.
שמעון סולומון: אם אכן משתמשים בנו כקבוצת לחץ, אני חושב שזה לא יעבור.
שמעון סולומון: יש כאן הבנה עמוקה יותר ולכן צריך לבדוק את זה לעומק.
סתיו שפיר: משרד הביטחון מגיע אל ועדת הכספים לא פעם ולא פעמיים כדי לבקש תוספות תקציביות.
סתיו שפיר: הרבה מאוד מהפעמים האלה הטיעון והבקשה שאנחנו שומעים אומרת: בבקשה, תסמכו עלינו, תסמכו על שיקול הדעת שלנו.
סתיו שפיר: זה בלי לקבל פירוט על הכספים האלה.
סתיו שפיר: כדי שאנחנו נוכל לסמוך עליכם, אנחנו חייבים לדעת שסדר העדיפויות שלכם הוא נכון, הוא מוצדק והוא כולל חשיבה לטווח הארוך.
סתיו שפיר: אני חייבת להגיד שעצם העובדה שצריך לקיים בכלל דיון כזה היא מביכה.
סתיו שפיר: זה מציג סדר עדיפויות שבעיני הוא נורא נורא תמוה.
סתיו שפיר: מה זה הדבר הזה שצבא הגנה לישראל, צבא העם, שאני בטוחה שהרבה מיצרני הנעליים האלה לוקחים הפסקות לשרת במילואים תוך שהם נועלים את אותם נעליים ומשרתים את הצבא הזה, שהם צריכים לבוא לכאן ולהתחנן לכסף?
סתיו שפיר: זה באמת כסף קטן ביחס לכספים שאתם מבקשים וביחס לתקציב שלכם.
סתיו שפיר: איפה החשיבה לטווח הארוך?
סתיו שפיר: מה עם בעוד שנה יהיה את הכסף ואז תרצו בחזרה את המפעל?
סתיו שפיר: מה נעשה אז, אחרי שהוא כבר פורק?
סתיו שפיר: אני באמת לא מצליחה להבין את זה.
סתיו שפיר: אני לא מבינה איך הדברים האלה בכלל מגיעים לכאן לדיון ולמה את המסקנות האלה אי אפשר להסיק לבד ולדעת שקודם כל תמיכה במפעלים ישראליים, בתוצרת ישראלית, בעבודה ישראלית, היא הרבה יותר חשובה מכל שיקול אחר.
סתיו שפיר: אני באמת לא מבינה את זה.
ניסן סלומינסקי: עמר.
עמר בר-לב: שתי הערות.
עמר בר-לב: לדעתי יש כאן שתי אפשרויות.
עמר בר-לב: אפשרות אחת היא שזה תרגיל פופוליסטי קצת מעליב של משרד הביטחון, והאפשרות השנייה היא עוד יותר גרועה והיא שמשרד הביטחון לא מבין מה זה ביטחון.
עמר בר-לב: ביטחון זה גם תעסוקה וביטחון זה נעליים.
עמר בר-לב: אני לא אחזור על דברי חבר הכנסת ריבלין שזה ה-א'-ב' שלמדנו בפעוטון.
עמר בר-לב: לכן, או שזה תרגיל פופוליסטי או שמשרד הביטחון לא מבין מה המשמעות הרחבה של ביטחון.
ניסן סלומינסקי: איילת.
איילת שקד: משרד הביטחון הוא מונופול שמעדיף לדאוג לעובדים שלו בניו יורק ולא לעובדים של חברת בריל.
איילת שקד: עפר נתן את הדוגמה הכי טובה.
איילת שקד: אנחנו נוהגים להשתמש בזה הרבה, אבל עד שאתם לא מראים התייעלות במקומות שפוגעים גם בעובדים שלכם כי אלה עובדים מוגנים ואלה עובדים משומנים, אתם לא צריכים לזרוק את העובדים של בריל.
איילת שקד: יש לי שאלה לגבי איכות הנעליים.
איילת שקד: יש לכם בעיה עם איכות הנעליים או שזה רק עניין כלכלי?
איילת שקד: איזה נעליים טובות יותר?
ניסן סלומינסקי: מילה אחת והיא וידוי.
ניסן סלומינסקי: לפני שכינסתי את הדיון, עשיתי קצת עבודה ונמסרו לי דברים שונים לגמרי ממה שנאמר כאן ליד השולחן.
ניסן סלומינסקי: זאת אומרת, לו הייתי יודע שזה הטיעון של משרד הביטחון, יכול להיות שהיינו עושים עבודה.
ניסן סלומינסקי: אני לא מדמיין לעצמי.
ניסן סלומינסקי: הטיעונים שנאמרו לי הם טיעונים שונים לגמרי.
עליזה לביא: מאיפה נובע הפער?
ניסן סלומינסקי: דיברו על איכות הכי גרועה שרק אפשר.
ניסן סלומינסקי: אני עכשיו במסגרת מה שנקרא וידוי.
ניסן סלומינסקי: לא רק זה, גם דיברו אתי חיילים שאתה מכיר אותם, חיילים שמשרתים שאמרו שמחלקות שלמות גמרו עם כאבי רגליים.
אלעזר שטרן: על מה אתה מדבר?
ניסן סלומינסקי: על נעלי בריל.
ניסן סלומינסקי: אמר לי מישהו שמעורב בכל הנושא הזה.
ניסן סלומינסקי: תאמינו לי, עשיתי עבודה.
ניסן סלומינסקי: אני הייתי בטוח שזה הטיעון הראשון.
עליזה לביא: זה לא עלה.
ניסן סלומינסקי: לכן אני אומר שיש לי וידוי.
ניסן סלומינסקי: אני באתי לכאן עם עוד כמה טיעונים ששמעתי מהצד של הצבא, מהצד של חיילים, מכל מיני צדדים ואני בא לכאן לדיון ומול הטיעונים האלה תמיד היה לנו את הטיעון שכאן יש עובדים, נכון, במספרים קצת שונים, בהיקף קצת שונה, כי כשאתה קורא את ההיקף של חברת בריל, זה משהו הרבה יותר גדול מהקבוצה הקטנה הזאת וזה סיפור אחר.
ניסן סלומינסקי: מול הטיעונים האלה עמד לנגד עיני הנושא של סגירה ופיטורי עובדים.
ניסן סלומינסקי: הסיוע היה שהיה הסכם וההסכם היה - גם עם חברי הכנסת- רק לשנה כשכל חברי הכנסת לא היו עושים הסכם לשנה אם הטיעון היחיד היה חוסר תקציב.
ניסן סלומינסקי: עלו שם טיעונים שונים לגמרי וגם הייתה התחייבות של המפעל לשיפור נעליים כי אחרת בכלל לא היה על מה לדבר ואף אחד לא יודע אם אכן הנעליים שופרו או לא, אולי כן ואולי לא אבל זה בבדיקה.
ניסן סלומינסקי: אני יודע על חיילים שהולכים עם הנעליים האלה לבדיקה אבל עוד אין להם תשובה.
ניסן סלומינסקי: כלומר, יש סיפור אחר שלא עולה כאן.
ניסן סלומינסקי: אני אומר שוב שזה סיפור אחר לגמרי אבל כאן עולה סיפור שאם אלה הטיעונים שלכם – לכן שאלתי אם יש עוד מישהו שמייצג את משרד הביטחון – ואם זה הטיעון היחיד, אני לא יודע להגיד אם זאת שערורייה אבל זאת מילה די דומה.
ניסן סלומינסקי: אני ממש לא מדמיין לעצמי ולא עולה על דעתי שזה הטיעון היחיד, אלא אם כן יש דברים שאתם לא רוצים להגיד.
ניסן סלומינסקי: אני לא יודע להסביר את הפער בין מה שאמרו לי לפני כן, ושזה גם היה הבסיס להסכם כאשר כל אחד לא מבין למה עשו הסכם רק לשנה, אמנם על דעתם, עם התחייבות לנעל חדשה.
<שמעון הורוביץ: הטיעון היה כסף.
ניסן סלומינסקי: אני אומר מה אמרו לי.
ניסן סלומינסקי: את העמדה שלכם שמעתי.
<שמעון הורוביץ: תן לי לתת את עמדת משרד הביטחון.
ניסן סלומינסקי: שמעתי אותך.
ניסן סלומינסקי: אני אומר מה אמרו לפני הדיון.
ניסן סלומינסקי: אם הטיעון היחיד שנאמר כאן, אני חושב שזה באמת גובל כמעט בשערורייה.
ראובן ריבלין: אנחנו דנו בנושא ואף פעם איש לא טען בפנינו שהנעליים לא טובות.
ניסן סלומינסקי: לכן אני אומר שבאתי לכאן עם אינפורמציה מסוימת ושונה.
ניסן סלומינסקי: אני לא מבין את משרד הביטחון אבל אם זה הטיעון היחיד שלכם, אתם תצטרכו כן לקנות את הנעליים משם.
ניסן סלומינסקי: אם זה הטיעון היחיד, אתם תצטרכו בסוף לקנות משם את הנעליים.
ניסן סלומינסקי: לכן אני אומר שבאתי בדעה אחת וכרגע אני שומע מהנציג המוסמך טענה יחידה וזאת לא טענה שיכולה להישמע כאן.
ניסן סלומינסקי: זה ממש צחוק מעבודה.
ניסן סלומינסקי: 32 מיליון שקלים בתוך כל המסגרת הכוללת, עזוב, זה באמת צחוק, זה לא רלוונטי ולא שייך.
ניסן סלומינסקי: אני אתן את רשות הדיבור לעוד כמה מהנוכחים ואחר כך אני אציע הצעת סיכום.
<עובדיה מוריס: אני במקצוע 32 שנים.
<עובדיה מוריס: אני גדלתי על הנעליים האלה, על הטכנולוגיה החדשה של הפוליאוריטן.
<עובדיה מוריס: אני רוצה להגיש שהפוליאוריטן היה בצבא והוא התפרק.
<עובדיה מוריס: אנחנו הלכנו למלחמת לבנון כשהנעליים התפרקו, נעלי קמח, ולכן הצבא בא בדרישה לגומי.
<עובדיה מוריס: הוא רצה גומי ולכן קם פס הייצור הזה של הגומי.
<עובדיה מוריס: בין אחד לאחד, אין מה להשוות.
<עובדיה מוריס: סוליית פוליאוריטן מתפרקת ואת זה הוא בטח יודע ואם אתה לא יודע, אני מחדד לך.
<עובדיה מוריס: הפוליאוריטן מתפרק.
ראובן ריבלין: הנעליים האמריקאיות.
ראובן ריבלין: תסביר להם.
<עובדיה מוריס: כן.
<עובדיה מוריס: הנעליים האמריקאיות הן מפוליאוריטן שזה לא רק עור אלא עור פלוס בד.
<עובדיה מוריס: אנחנו מייצרים רק מעור.
<עובדיה מוריס: לגבי הנעל, ואני מתייחס לנעל ספציפית, היא לפי מפרט טכני של הצבא.
<עובדיה מוריס: מה שהצבא קבע, זה מה שאנחנו עשינו.
<עובדיה מוריס: טוב או לא טוב, זה מה שהצבא רצה.
<עובדיה מוריס: אנחנו באנו בשינוי, רצינו לשנות, רצינו לקבל תגובות אבל לא קיבלנו אותן.
<עובדיה מוריס: יש לנו שינוי.
<עובדיה מוריס: יש לנו נעל חדשה, הצענו לצבא את הנעל החדשה.
<עובדיה מוריס: אנחנו לא מבקשים רחמים או לא באים בתחנונים שייתנו לנו לעבוד.
<עובדיה מוריס: אנחנו רוצים לעבוד בכבוד.
<עובדיה מוריס: אני שירתי כאן בצבא, יש לי שני ילדים בצבא, אני רוצה שהם ימשיכו ללכת עם הנעליים האלה, נעליים שאני הלכתי אתן לכל אורך הדרך של בריל.
<עובדיה מוריס: אלה נעלי גומי-גומי והילד שלי עדיין הולך אתן והילד השני שלי התגייס לפני חודש וגם הוא נועל אותן.
<עובדיה מוריס: אין בעיה עם הנעליים האלה, ואם יש בעיה, אנחנו מוכנים לכל תיקון שיהיה אבל כאן זה לא עניין לא של כסף ולא של איכות.
<עובדיה מוריס: על איכות אין מה לדבר כי לנו יש רקורד של 32 שנים.
<עובדיה מוריס: יש יותר ותיקים ממני ויש יותר מבינים ממני בנעליים.
<עובדיה מוריס: אני ישראלי גאה, אני רוצה לייצר נעליים לצבא שלי.
<עובדיה מוריס: לא אמריקאי ייצר נעליים לצבא שלי.
<עובדיה מוריס: זאת באמת גאווה עבורי לייצר נעליים כחול-לבן, תוצרת הארץ ושלא יהיה דגל של אמריקה על הנעל.
ניסן סלומינסקי: אלעזר, רצית להתייחס?
אלעזר שטרן: אני איחרתי כיוון שמ-8:30 בבוקר אני עם הפיקוד הבכיר של בה"ד 1 במכון הרטמן.
ניסן סלומינסקי: לגבי הנעליים?
אלעזר שטרן: אתה מכיר אותי רבע שעה.
אלעזר שטרן: אני לא באתי לספר כאן סיפורי גבורה.
אלעזר שטרן: זה במפלגה.
אלעזר שטרן: אנחנו אנשים פשוטים, אין לנו קצינים, אין לנו גיבורים, אנחנו סתם.
אלעזר שטרן: שאלו אותי שם על נוכחות של אתיופים בקורס.
אלעזר שטרן: יש רק שניים ומישהו אמר לי שיש כאן באיזה מקום מעל 500 אנשים ורק שני אתיופים.
אלעזר שטרן: אמרתי להם שצבא שלא מבין או לא מוכן לשלם מחיר על האתגרים של החברה כולה במדינת ישראל, לא יחזיק את צבא העם.
אלעזר שטרן: אני יודע שיש לזה מחיר.
אלעזר שטרן: אני באתי מאוחר ואני מבין שיש לנו עוד דברים על סדר היום ולכן אני לא רוצה לחזור על הדברים שנאמרו אבל אני אומר לכם שצבא או מערכת ביטחון שלא יודעת להחזיק - גם אם היה צריך לוותר קצת על איכות או גם אם צריך לוותר קצת על תקציב - את החברה הזאת או את הנעליים האלה בשביל כל מה שיש במונח הזה הוא שלנו, מעבר לשעת חירום, גם אם זה היה קצת פחות טוב, למרות שאני יודע שזה לא כך, גם אם זה יהיה קצת יותר יקר.
אלעזר שטרן: החיבורים האלה של הצבא לחברה, אם הם לא יהיו, לא נהיה כאן.
אלעזר שטרן: כיוון שאתה כבר כמעט סיכמת ואני מאוד מתחבר לדברים שלך, אני עוצר כאן.
אלעזר שטרן: אני מבין שבזכותך או בזכות מה שהיה כאן קודם כשלא הייתי, יהיה פתרון גם לנעליים ויותר פתרון לנו מאשר לנעליים.
<מאיר בר-אל: משנה למנכ"ל התאחדות התעשיינים.
<מאיר בר-אל: אנחנו במקרה נמצאים באיזשהו עיתוי בו מתחילים לצוץ סימני אבטלה.
<מאיר בר-אל: אני אומר לכם מידע אישי שמפעלים מחזיקים בכוח עובדים.
<מאיר בר-אל: ממש בכוח ולא על בסיס כלכלי.
<מאיר בר-אל: אני חושב שבריל היה מסתדר בלי השלושים מיליון שקלים, אבל אני מניח שהוא מחובר לעובדים האלה בצורה כזאת שהוא עושה כל מאמץ כדי שהם יישארו בעבודה.
<מאיר בר-אל: אני חוזר להערה אותה הערת.
<מאיר בר-אל: אני מלווה את הדיונים האלה עת התקיימו בוועדת הכספים הקודמת.
<מאיר בר-אל: בכל דיון עלה סיפור אחר.
<מאיר בר-אל: פעם עלה הסיפור של המחיר, אחרי כן עלה הנושא של איכות ואחרי כן עלה הנושא של תקציב דולרי ושקלי.
<מאיר בר-אל: כלומר, אני שמח שהיום לפחות התייצבנו על כך שמדובר רק בתקציב שקלי.
<מאיר בר-אל: בתוך התקציב השקלי אני רוצה לבקש מכם להתייחס לדבר אחד.
<מאיר בר-אל: המפעל הזה שייסגר, הולכים אתו אנשים עם ידע ייחודי.
<מאיר בר-אל: אוי ואבוי אם הוא ייסגר.
<מאיר בר-אל: יש בו ידע ייחודי, ידע אנושי, הון אנושי שאנחנו נלחמים לשמר אותו.
<מאיר בר-אל: זאת תעשייה מאוד מיוחדת עם ידע אחרון.
<מאיר בר-אל: אני מכיר עשרות מפעלים שנסגרו וזה המפעל האחרון שיש לו את הידע לייצר נעל צבאית איכותית.
<מאיר בר-אל: אסור לתת שום אופציה שהמפעל הזה לא ימשיך להתקיים.
<מאיר בר-אל: תודה.
משה גפני: לפני שנה, אדוני היושב ראש, אומר פה אלוף משנה אדיר אהרן, שהוא ממשרד הביטחון: "חשוב לנו גם איכות המוצרים והמחירים שלהם.
משה גפני: אני שמח שבסוף במסגרת האיזונים הכוללים מצאנו הסדר שמניח את הדעת".
משה גפני: ההסדר שמניח את הדעת, שהשאיר את נעלי בריל, את המפעל, עם העובדים, עם הדיונים של האיחוד, של המחירים ושל הכול, למה הוא משתנה?
משה גפני: הם עושים צחוק מהוועדה?
ניסן סלומינסקי: ההסכם היה רק לשנה.
משה גפני: לא היה לשנה.
ניסן סלומינסקי: לא זאת הנקודה.
<שמעון הורוביץ: ההסכם הכספי היה לשנה.
משה גפני: לא היה הסכם לשנה ואחר כך מפסיקים.
<שמעון הורוביץ: ממש לא.
משה גפני: דיונים על הכסף, כל שנה מנהלים מחדש.
משה גפני: במשרד הביטחון בוחנים אותנו עוד פעם כדי לראות כמה נהיה חזקים.
ניסן סלומינסקי: העובדים ביקשו את רשות הדיבור.
ניסן סלומינסקי: מזל.
ניסן סלומינסקי: לא נוכל לתת את רשות הדיבור לכל העובדים.
ניסן סלומינסקי: העובדים אמנם מדברים מעומק לבם אבל חוזרים האחד על דברי השני.
ניסן סלומינסקי: גם אנחנו מרגישים את שאתם מרגישים.
<מזל לביא: שמי מזל לביא.
<מזל לביא: אני חד הורית, אחות שכולה, עובדת בבריל שבע שנים ואני רואה שאני הולכת להיזרק.
<מזל לביא: אני לא רוצה להגיע ללשכה.
<מזל לביא: אתם יודעים מה זה לחכות שם בתור?
<מזל לביא: לעמוד כמו מקבצת נדבות.
<מזל לביא: אני לא רוצה שמקום העבודה שלי ייסגר ואני אזרק.
<מזל לביא: אני רוצה לעבוד.
<מזל לביא: אני בת שישים, לאן אני אלך?
<מזל לביא: ממה אני אחיה?
<מזל לביא: אני לא רואה את העתיד.
<מזל לביא: אני רוצה להתחייב לטיפול שיניים לעת זקנה אבל אני לא יכולה.
<מזל לביא: אין לנו ביטחון בארץ.
<קריאה: תסתכלו לה בעיניים כשהיא מדברת.
ניסן סלומינסקי: אם אתה רוצה ללכת בדרך הזאת, מה אתה חושב שתרוויח?
ניסן סלומינסקי: אתה חושב שתרוויח משהו?
<מזל לביא: אני מדברת מכל הלב.
<קריאה: זאת כבר פעם שלישית שאני נמצא בישיבת הוועדה הזאת וכל הזמן אותן טרוניות ואותן סיבות.
ניסן סלומינסקי: זאת הוועדה היחידה שמצאה לך פתרונות.
ניסן סלומינסקי: עליזה, רצית לומר משהו?
עליזה לביא: אני שמחה שאני מדברת אחרי מזל.
עליזה לביא: גם אני איחרתי כי הייתי בוועדת הכנסת ודאגתי לחוק של חבר הכנסת שטרן שיעבור שם.
עליזה לביא: עשיתי שיעורי בית וקראתי את החומר לקראת ישיבת הוועדה.
עליזה לביא: כל הדיון הזה שחוזר בוועדה, מבחינתי הולך להיות מסמך מכונן.
עליזה לביא: זה אחרי כל מה שהיה כאן הבוקר ואחרי כל החומרים שקראתי עד עכשיו, על דרך התנהלות של במקרה הזה משרד הביטחון.
עליזה לביא: עובדים הם לא שק חבטות.
עליזה לביא: כל מה שמשתמע מהדברים כאן, כולל הפער במספר העובדים עליהם מדובר, הסתירה בין בריל לבין מסמך מרכז המידע של הכנסת, כלומר, הרבה מאוד שאלות כאשר העובדים הם לא במרכז השיח הזה ואנחנו צריכים להחזיר אותם.
עליזה לביא: אלה עובדים שלנו, זאת מדינת ישראל ואחרי כל התירוצים הלא ברורים ששמעתי וקראתי של משרד הביטחון, מבחינתי כל הדיון הזה הולך ללוות אותי כאן בהיותי חברת ועדת הכספים בהתקשרות אבל בעיקר בדברים שכרגע מזל אמרה, היא צריכה להיות במרכז הדיון.
עליזה לביא: בטח שלא מדובר על איכות, על טיב ועל חיילים שלנו.
עליזה לביא: בואו נחזור את מזל למרכז הדיון כי היא לב הדיון שלנו כאן
עליזה לביא: בחברה הישראלית וכדאי שתזכרו את זה.
עליזה לביא: אם לא תזכרו, נזכיר לכם עוד ועוד את כל מה שקורה במשלחות העלובות שלכם מחוץ לישראל.
ניסן סלומינסקי: שמענו את האנשים.
ניסן סלומינסקי: שמענו את כל הצדדים.
ניסן סלומינסקי: אני חושב שהדברים הם מאוד ברורים.
ניסן סלומינסקי: אורי, אני פונה אליך ומבקש עד סוף השבוע תשבו עם החברה, עם המפעל, ותגיעו לסיכום.
ניסן סלומינסקי: אם תגיעו לסיכום, תודיענו ואם לא תגיעו לסיכום, ביום שני תצטרך להיות אצלנו ישיבה עם המנכ"ל והישיבה לא תהיה נעימה.
ניסן סלומינסקי: אני מציע שתגיעו לסיכום לפני כן.
ניסן סלומינסקי: אם לא נשמע מכם שום דבר, אני אכנס פגישה עם המנכ"ל ביום שני כדי שנפתור את הנושא.