GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה גפני: אחרי הדיון היו מתקבלות החלטות וחלקן גם היו מתבצעות.
עדי קול: לא נתנו לי לסיים אף אחד מהמשפטים.
עדי קול: אנחנו היום בדיון הצהרתי בתקשורת ואני רוצה לראות איך אנחנו יוצאים מזה ואומרים מה אנחנו עושים עכשיו.
עדי קול: יש הצעות מצוינות, אפשר להגיד שהן פופוליסטיות, כאלה ואחרות.
עדי קול: אני חושבת שר האוצר שלושה חודשים או חודש בתפקיד.
עדי קול: יש כמה ועדות שקמו.
עדי קול: אני חושבת שהתפקיד שלנו עכשיו זה לראות איך אנחנו מציעים הצעות יעילות ודרך הביצוע שלהן ולא ממשיכים לחזור על הדברים שהיו.
עדי קול: יש בעיה של מינוף יתר, יש אשראי בעייתי, חלוקה בעייתית.
עדי קול: הבעיה ברורה, השאלה מה עושים?
ניצן הורוביץ: תגידי מה דעתך.
ניסן סלומינסקי: יכול להיות שבסוף נעשה סיבוב של הצעות.
זהבה גלאון: הצענו.
מיכל בירן: אני הכי מזדהה עם ניצן.
מיכל בירן: אני חושבת שכל מה שאנחנו אומרים מושתת על איזו הנחת יסוד והיא שיש בושה.
מיכל בירן: זאת אומרת, פעם כשמישהו היה פושט את הרגל או נמצא במצב שהוא לקח הלוואה ולא יכול להחזיר, הוא חש בושה גדולה כלפי חבריו, מכריו והתבייש לצאת מהבית.
ראובן ריבלין: גם היום יש עוד טיפשים כאלה שמתביישים.
ניסן סלומינסקי: אבל זה לא אלה שמדברים עליהם היום.
מיכל בירן: והנה עכשיו אנחנו חושבים שעצרנו את זה.
מיכל בירן: בטח לא נעים להיות נוחי בשבוע האחרון.
מיכל בירן: אני חושבת שהעידן הזה של הבושה הסתיים והוא יחלוף בדיוק בעוד ימים ספורים ואנחנו נמצא את עצמנו שוב באותו מצב.
מיכל בירן: פה אני כן מתחברת גם לעדי.
מיכל בירן: אני חושבת שהבעיה היא לא ברגולציה.
מיכל בירן: יש פה שתי בעיות.
מיכל בירן: בעיה אחת היא באווירה הציבורית, שמי שמנהיג את המדינה כבר כמה וכמה שנים, בנימין נתניהו, והעובדה שאנחנו הגענו למצב הזה והמצב הזה הוא אפשרי ולגיטימי.
מיכל בירן: אני מניחה שאם היינו קוראים לדודו לשיחות כאלה לפני שנה או שנתיים אז היינו כן נמצאים במצב אחר.
מיכל בירן: הדבר השני והוא החלק החשוב.
מיכל בירן: מכיוון שאין בושה אז ההרתעה היחידה היא תשלום מחיר אמיתי.
מיכל בירן: לא כזה שהעסקה שלך לא הצליחה ותהיה פחות מגניב בקרב החברים שלך אלא שמי שכנראה לא הצליח בעסקיו ולא יכול להחזיר את חובותיו, כמו במדינות אחרות ומתוקנות, ישלם מחיר אמיתי ביכולת שלו להמשיך בפעילות עסקית בעתיד ולסכן את הכסף שלנו.
מיכל בירן: שוב, זה חלילה לא נגד המגזר העסקי אבל כנראה שהוא לא כל-כך טוב בזה.
מיכל בירן: הכסף לא צריך להיות מושקע אצל האנשים האלה ואצל החברות האלה בהמשך.
מיכל בירן: אני אשמח אם יהיה סיבוב של הצעות לפיתרון ואני גם קוראת פה לחבריי.
מיכל בירן: אני חושבת שחוץ מזה שצריך ללחוץ על רגולטור, גם צריך לתת לו כמה כלים יותר נושכניים שהוא יוכל להפעיל.
מיכל בירן: אני מסכימה איתך ניצן מאוד.
מיכל בירן: אני חושבת שלא היתה עסקה אחת כזאת שמישהו בסופו של דבר שילם מנכסיו הפרטיים.
עדי קול: לא היתה הרמת מסך.
עדי קול: צריך לדאוג להרמת מסך.
מיכל בירן: אחרי שיהיה פעם או פעמיים, זה פשוט לא יקרה שוב.
עיסאווי פריג': אני ח"כ חדש כמו עדי.
עיסאווי פריג': שמי עיסאווי פריג' ואני רואה חשבון במקצועי ואני ממר"צ.
עיסאווי פריג': אני אתחיל מעדי לפני שאני אתייחס לנושא.
עיסאווי פריג': עדי, ברגע שהאנשים כאן יצביעו לפי תפיסות עולם ולפי האני מאמין ולא שיקולים קואליציוניים, במיוחד יש עתיד, מהניסיון הקצר שיש לי איתם, תאמיני לי, הדברים ישתנו.
עיסאווי פריג': בסדר?
עיסאווי פריג': המסר עבר.
עיסאווי פריג': לעניינו.
עיסאווי פריג': זה לא פשוט ולא קל להיות מפקח על הבנקים ולשבת בישיבה כזאת.
עיסאווי פריג': איך שאני מבין, הבנקים זה לא לשכת סעד ולא מוסד לביטוח לאומי.
עיסאווי פריג': אתם צריכים להתהדר ואנחנו קוראים את "כלכליסט" ואת "ממון" כמה בכל רבעון הבנקים הרוויחו.
עיסאווי פריג': זאת חברה כלכלית שצריכה להרוויח.
עיסאווי פריג': זה מוסד כלכלי שצריך להרוויח כמה שיותר, להתהדר מי קיבל יותר משכורת בכותרת?
עיסאווי פריג': כמה רווחי הבנקים ברבעונים?
עיסאווי פריג': איך השיג תוצאות בריביות ועמלות, משהו שמראה על ייחודיות הניהול ועוצמת הניהול וגביית הכסף.
עיסאווי פריג': זה מה שאני עוקב אחרי הבנקים.
עיסאווי פריג': אבל כל הרווחיות הזאת צריכה להגיע מאיזה מקור.
עיסאווי פריג': מישהו צריך לשלם עבור הרווח הזה.
עיסאווי פריג': אז מי המקור הזה?
עיסאווי פריג': הצרכן הפשוט.
עיסאווי פריג': איך שלא תסתכלו על זה, הצרכן בסופו של דבר הוא שמשלם את כל הטבלאות שאנחנו קוראים ב"כלכליסט".
זהבה גלאון: בעיתונות הכלכלית.
עיסאווי פריג': בעיתונות הכלכלית.
עיסאווי פריג': זה פשוט מאוד.
עיסאווי פריג': אני לא רוצה להיכנס לשמות.
עיסאווי פריג': דנקנר זה נושא פחות חשוב.
עיסאווי פריג': בעלי הריכוזיות, שכולם דיברו עליהם, מצד אחד ישלמו את הריבית ומהצד השני ירוויחו מהמניות.
עיסאווי פריג': זה יתאזן להם איכשהו.
עיסאווי פריג': אני פונה למפקח על הבנקים.
עיסאווי פריג': אתה אומר לגבי ההפרשה לחובות מסופקים, אתה מתהדרים שהיא לא עולה ואנחנו מכופפים את האנשים ומורידים את ההפרשה והחובות האבודים הולכים ויורדים.
עיסאווי פריג': מה שיעור הצרכנים והעסקים הקטנים והמשפחתיים בהפרשה לחובות מסופקים, הן ברמת הסכום והן ברמת המספר?
עיסאווי פריג': כאן הפיתרון.
עיסאווי פריג': אני בא מהמגזר הערבי.
עיסאווי פריג': אני איש עסקים, רואה חשבון וחי את המגזר הערבי.
עיסאווי פריג': אני רוצה לקחת את המגזר הערבי כדוגמה, אדוני.
עיסאווי פריג': הרי המגזר הערבי נמצא בעשירון התחתון, מהווה אינדיקציה ודוגמה, פחות או יותר למה שקורה.
עיסאווי פריג': אני שואל אותך שאלה אחרת שממנה אני אשליך.
עיסאווי פריג': אני אקח את המגזר הערבי כעשירון תחתון שממנו אני משליך.
עיסאווי פריג': מה גובה האשראי שהמגזר הערבי מקבל מהמערכת הבנקאית ומה גובה העמלות והריביות מהמגזר?
עיסאווי פריג': אני רוצה את היחסיות ואני רוצה להשליך את זה על כלל הריכוזיות והרווחיות של מערכת הבנקים.
עיסאווי פריג': אני רוצה להבין איפה אנחנו עומדים.
עיסאווי פריג': הדיון שאנחנו מקיימים היום זה לא דיון ראשון ולא אחרון.
עיסאווי פריג': כמו שאמרתי, סוגיית הריביות שאני משליך אותה עכשיו על הגזירות הכלכליות, המע"מ המסכן שהולכים לתת לו מכות והולכים לקבל העלאות מע"מ מכל הכיוונים.
עיסאווי פריג': יש כמה נקודות חשובות.
עיסאווי פריג': המע"מ שהולכים להעלות, שבעלי העסקים ישלמו ויקבלו חזרה מהצד השני.
עיסאווי פריג': הם לא ישלמו כלום.
עיסאווי פריג': הצרכן, קונה החלב והלחם, צריך לתת לו את ה"כאפה".
עיסאווי פריג': אותו דבר בבנקים.
עיסאווי פריג': כולנו נותנים לצרכן הפשוט הזה את המכות.
ראובן ריבלין: חוסך שבטו, שונא בנו.
עיסאווי פריג': אני אומר במיוחד למפקח על הבנקים ולאנשי המקצוע.
עיסאווי פריג': בתוך עמי אני חי.
עיסאווי פריג': אני גדלתי ברחובות של המדינה, בכפר קאסם, בפתח-תקווה ובתל-אביב וכרואה חשבון ייצגתי לקוחות.
עיסאווי פריג': הבכי בא מהאנשים הקטנים ומבעלי העסקים הקטנים.
עיסאווי פריג': שם הבכי, שם הסבל ושם הקשיחות.
עיסאווי פריג': את הגמישות אתם מגלים כי אתם בני אדם.
עפר שלח: אני לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו פה, נאמרו הרבה דברי טעם.
עפר שלח: בעיניי, הסוגיה, המפקח על הבנקים, שאתם צריכים להתמודד איתה עכשיו היא סוגיית אמון הציבור.
עפר שלח: כשאתה בא ומציג נתונים, שאני לא מפקפק בהם, לגבי שיעור החובות המסופקים והמחיקה של החובות והיחס של זה יחסית לדברים שיש בעולם, הבעיה כרגע היא בעיה של אמון הציבור ואני אשליך את זה על העסקה הלא קונקרטית שאנחנו מדברים בה במונחים לא קונקרטיים.
עפר שלח: הרי גם כשהבנק שאיננו נוקבים בשמו חזר בו מהעסקה הזאת, הוא לא אמר שהוא עושה את זה מטעמים של אמון הציבור אלא מזה שהכסף שהיה צריך לבוא מהמקום שהוא צריך לבוא, לא ברור אם הוא יגיע.
עפר שלח: אתה אמרת וברור לכולנו למה לכם אין אפשרות של "פרה רולינג" על החלטה של בנק לגבי מחיקה כזאת או אחרת של חובות.
עפר שלח: אני חושב שבדבר כזה, שהוא סוגיה של אמון הציבור, והוא לא השאלה כמה מתוך החוב של 450 מיליון אפשר להציל והאם זה הגיוני להקריב 150 מיליון בשביל להציל 450 מיליון.
עפר שלח: בסופו של דבר, הסוגיה האמיתית זה איך הציבור מתייחס לדבר הזה, שהיא סוגיה כלכלית ולא סוגיה ערטילאית של מה כתוב בעיתון.
עפר שלח: הרי בסוף, אם הציבור יאבד את אמונו בבנק הספציפי הזה או במערכת הבנקאית, ייגרם נזק שהוא הרבה יותר גדול מהחוב הזה.
עפר שלח: השיקול הבנקאי המקצועי, שאני בטח לא בנוי להתעסק איתו, הוא שיקול משני פה.
עפר שלח: הרי זה היה כתוב על הקיר, זה לא דבר שקרה פתאום מהיום למחר.
עפר שלח: יכול להיות שבדבר זה למפקח על הבנקים כן צריכה להיות אפשרות לדבר קודם.
עפר שלח: אני לא רוצה להגדיר את זה ואני גם לא משפטן.
עפר שלח: אני לא רוצה להגדיר את זה משפטית אבל צריכה להיות פה התערבות כי התפקיד שלך, כמו שאמרת, הוא לשמור על יציבות הבנקים.
עפר שלח: יציבות הבנקים תלויה באמון הציבור בבנקים.
עפר שלח: נקודה אחרת שלא עלתה פה והיא עלתה קצת בדברים של רובי.
עפר שלח: אם אתה משתמש בעיתונות כמקור מידע, לי בטח מותר.
עפר שלח: אני מבין מהתקשורת שלמנהלי הבנקים יש בונוס הן על היקף האשראי שהם מכניסים והן על רווח.
ניסן סלומינסקי: יש לך טעות, היום הבונוס הוא לפי הגירעון.
ניסן סלומינסקי: ככל שיש יותר גירעון הבונוס יותר גדול.
ניסן סלומינסקי: אני רואה את זה לפי הרשימות.
עפר שלח: בעיניי הפשוטות זה נראה לי כתמריץ למתן אשראי טוב או רע.
עפר שלח: גם זאת נקודה מאוד קריטית שנוגעת לאמון הציבור והיא אולי בתחום השיפוט שלך.
עפר שלח: הועלתה פה על-ידי אלעזר נקודת הצינון.
עפר שלח: אני בוודאי לא משליך את זה עליך, אבל קודמך בתפקיד הוא היום יו"ר של בנק.
עפר שלח: רבים מקודמיך בתפקיד היו עובדים בכירים אחר-כך בבנקים.
עפר שלח: יכול להיות שהצינון הספציפי הזה, הנקודתי הזה, גם צריך לבוא לידי ביטוי.
עפר שלח: לא מפני שלמישהו יש ספק בך אלא מפני שהנקודה המרכזית שאנחנו מדברים עליה היא אמון הציבור.
ראובן ריבלין: איך הציבור רואה את זה.
עפר שלח: בוודאי.
ניסן סלומינסקי: אחרונת הדוברים לפני אנשי הבנקים, גילה גמליאל.
גילה גמליאל: בעיקרון נאמרו פה הרבה דברים שאני מזדהה איתם.
גילה גמליאל: צריך לחזור להצעת חוק שעלתה ולתקן חוק החברות.
גילה גמליאל: ברגע שבעל שליטה יודע שהוא מבחינתנו הולך "לתספורת" אז הוא צריך לגרוע מזה את אחוז השליטה שבה הוא נמצא בחברה.
גילה גמליאל: ככל שזה לא ייצא לפועל, זאת תהיה הבעיה הממשית.
גילה גמליאל: אני מציעה ליו"ר הוועדה שהוועדה שלנו תגיש את זה כהצעת הוועדה.
גילה גמליאל: אני חושבת שזה יכול להוות הפיתרון הריאלי לכל הבעיות המדוברות.
גילה גמליאל: ברגע שבעל חוב יודע בצורה חד משמעית שהוא עלול לאבד את השליטה בחברה, אז בוודאי וודאי שיש לו נכסים אחרים ודיבידנדים בחברות אחרות ויהיה לו אינטרס להעביר את המשאבים משם לחברה עצמה.
גילה גמליאל: זה הדבר הנכון.
גילה גמליאל: מכל הדברים ששמעתי פה זה הפיתרון היחיד שהוא ריאלי ויעיל.
גילה גמליאל: לכן אני חושבת שיו"ר הוועדה צריך להרים את הכפפה.
גילה גמליאל: במידה ולא, אני חושבת שאפשר לקדם את זה עם חברים מהוועדה.
גילה גמליאל: אני מוכנה לקדם את העניין.
גילה גמליאל: אני מאמינה שזה הדבר היחיד שניתן על-מנת לשנות את התמונה במלואה.
ניסן סלומינסקי: נעבור לבנקים.
ניסן סלומינסקי: אני אבקש שכל אחד יציג את עצמו.
<משה פרל: שלום לכולם.
<משה פרל: שמי משה פרל, אני מנכ"ל איגוד הבנקים.
<משה פרל: אני לא חושב שאני מספיק מוכשר כדי לענות על כל הדברים בארבע דקות אבל אני אנסה לפחות לענות על מה שחשוב.
<משה פרל: אם אני צריך להתכנס לאיזו תמה אחת שאולי עברה פה כחוט השני, אז יש פה יותר מספק.
<משה פרל: הייתי אומר, אי אמון קיצוני ביכולת ניהול החוק של הבנקים, הן ברמה האתית, הן ברמה המקצועית.
<משה פרל: אני רוצה לנסות ולסבר לכם את האוזן ולהציג כמה עובדות, משום שיש פער ענק, בין מה שדובר בציבור בשבוע האחרון ובחלקו דובר כאן לבין המצב לאשורו.
<משה פרל: אני אתחיל בתמונה הגדולה וכן אתייחס לנתונים.
ראובן ריבלין: משה, קול המון כקול שדי.
ראובן ריבלין: אם ההרגשה היא כזאת בציבור, הבעיה היא שלכם.
ראובן ריבלין: אתם צריכים להסביר.
<משה פרל: בגלל שאני מסכים איתך אני אנסה לעשות את זה.
ניסן סלומינסקי: נאמר "מלקים על לא טובה השמועה".
ניסן סלומינסקי: גם ששמעה לא טובים מלקים.
<משה פרל: אני מסכים עם ההערה של רובי ואני חושב שאנחנו מדברים פה בסוגיה רצינית ורגישה, אם יישאר לי זמן אסביר לכם עד כמה.
<משה פרל: לכן אני לא אהיה ציני ולא אנסה להתחכם אלא פשוט אנסה להציג לכם את העובדות.
<משה פרל: אני כן רוצה לסבר לכם את האוזן בתמונה הגדולה, כי היה פה כל-כך הרבה ספק, וכל-כך קיצוני.
<משה פרל: אני אציג פה נתונים של המפקח על הבנקים.
<משה פרל: האמת היא שיש לי נתונים גם של איגוד הבנקים, אנחנו כל הזמן בודקים את אותו דבר.
<משה פרל: נתוני הפיקוח, שעליהם אין עוררין, שבודקים את שיעור האשראי הפגום מסך האשראי, מדינת ישראל בשנתיים האחרונות, 2.9% מסך האשראי הוגדר כאשראי פגום.
<משה פרל: אם אנחנו מסתכלים על העולם ועל מדינות ה-OECD, לאחר ששכנענו את עצמנו בבעייתיות בנתינת האשראי הזה על-ידי הבנקים, ב-OECD 5.2% בממוצע מהאשראי הזה נחשב כאשראי פגום.
<משה פרל: כדי להחמיר עם עצמי אמרתי שנסת
<משה פרל: כל גם על החציון שהוא 3.5%.
<משה פרל: כלומר, שיעור האשראי הפגום בישראל הוא טוב באופן דרמטי ממה שמקובל בעולם, יותר מארצות הברית, יותר מבריטניה, יותר מהולנד ומבלגיה ומעוד סדרה של מדינות.
<משה פרל: אני לא רוצה לעשות לעצמי חיים קלים.
<משה פרל: אני רוצה לאחוז את השור בקרניו.
<משה פרל: נאמר פה: בואו נסתכל איך אתם נותנים אותו לעסקים ונראה איך אתם נותנים אותו למשקי בית?
<משה פרל: גם את זה בדקתי.
<משה פרל: אגב, גם בתמונה הגדולה, אנחנו באמצעות מחלקת המחקר שלנו בודקים את זה כל הזמן ומגיעים לאותן אינדיקציות של הפיקוח על הבנקים.
<משה פרל: אני לא רוצה לשטוף את עצמנו במספרים כי יש לי תזה אבל יחס הוצאה על הפסדי אשראי קטן ממה שבעולם.
<משה פרל: יחס הפרשה להפסד קטנה ממה שבעולם.
<משה פרל: כלומר, אנחנו יודעים לנהל את החוב יותר ממה שבעולם.
<משה פרל: אני לא רוצה להתחמק מלהגיד את זה רק בגלל שזה לא נשמע צנוע.
<משה פרל: עכשיו אני רוצה לחזור למה שאמרתי קודם ולבדוק את השאלה: איך אנחנו נותנים אשראי לעסקים ואיך אנחנו נותנים אשראי למשקי בית.
<משה פרל: אני מדבר על נטו משקי בית: האוברדרפט שלנו, ההלוואה שלנו לקנות אוטו.
<משה פרל: גם שם אותה תמונה.
<משה פרל: כאשר אנחנו מסתכלים על רמת ההפרשות בגין חובות פגומים, משקי הבית 0.36% ביחס לכל הנכסים מופרש.
<משה פרל: כאשר מדובר בעסקי 0.6% מופרש.
<משה פרל: שוב אני לא רוצה לעשות לעצמי חיים קלים.
<משה פרל: אני לא אומר את זה בציניות ואני שואל את השאלה: אבל מתוך מה שהופרש כמה אתם מוחקים?
<משה פרל: האם אתם עושים הנחות או פרוטקציוניזם או שאתם פועלים באופן בלתי מקצועי כלפי עסקים כשאתם שותים איתם בבתי קפה או לא?
<משה פרל: כאן אני מודה שהנתונים אינם פומביים כמו הנתונים שציטטתי קודם, אבל אני אומר לכם באחריות ואני יודע על מה אני מדבר כשאני יושב כאן.
<משה פרל: אם תבדקו את המחיקות, לא רק את ההפרשות, אנחנו נשארים באותה תמונה.
<משה פרל: רמת המחיקות, המחילות למשקי בית, גבוהה מזו של עסקים.
<משה פרל: כלומר, אם מסתכלים על יכולת ניהול החוב של הבנקים ומסכמים איך אנחנו ביחס לעולם על כל תיק האשראי, אנחנו צוללים פנימה בזום אין איך אנחנו נותנים בין עסקי לבין משקי בית וצוללים עוד יותר בזום אין ורואים מתוך ההפרשות, מתוך האשראי הפגום – דיברתם פה על ניהול סיכונים.
<משה פרל: אתם צודקים, למי מוותרים ולמי לא, קשה מאוד להגיע למסקנה שהצטיירה בתקשורת בדיון הציבורי.
<משה פרל: נכון, אני לא יודע להתייחס לעסקה ספציפית, אני גם לא אעשה את זה.
<משה פרל: אני גם לא אדבר באירוניה.
<משה פרל: אבל חשוב לי, דווקא בגלל שבאמת אנחנו משחקים פה באש, שתבינו את התמונה כולה.
<משה פרל: זה לא צריך להסתמך רק על הנתונים האלה.
<משה פרל: אמרתי שאני לא רוצה לשטוף אתכם אז אני אעבור לאינטואיציה שלכם.
<משה פרל: יש פה משתנה שמסביר את זה בצורה מאוד מאוד אינטואיטיבית.
<משה פרל: צריך להבין את מה שהמומחים קוראים "הדי.
<משה פרל: אן.
<משה פרל: איי של הבנקים".
<משה פרל: האשראי הבנקאי הוא אשראי שונה לחלוטין מזה שבו אתם הולכים לעסוק בשבוע הבא.
<משה פרל: חבר הכנסת ריבלין, אמרת שאתה חושש מהפיקדונות שלך וכדומה.
<משה פרל: בוא נגיד את זה באופן פשוט: כאשר הבנק נותן הלוואה ונכשל, היא לא חוזרת אליו.
<משה פרל: זה ששם את הפיקדון בבנק, ששימש מקור להלוואה, אדיש לחלוטין.
<משה פרל: מי שפה נגרע, מי שפה הפסיד, מי שפה חטף נזק זה הבנק.
<משה פרל: זה שונה באופן קיצוני מהחצי - - -
ראובן ריבלין: כך אמרו לכל המשקיעים בבנקים בקפריסין.
ראובן ריבלין: מה שאתה אומר, לכולם אמרו את זה.
עיסאווי פריג': אולי הבנקים רוצים לכפר על טעויות שהם עושים ואז - - -
<משה פרל: אני מודה שאני זקוק להגנה שלך כדי להסביר את עצמי.
<משה פרל: הנושא הזה הוא בכלל עיוני ולא המצאתי פה כלום.
<משה פרל: אני אנסה להסביר את זה בצורה אחרת.
<משה פרל: כאשר חוסכים, שמים את הכסף, נניח בעולם המוסדי של שוק ההון, שפחות או יותר האשראי הוא חצי חצי.
<משה פרל: כלומר, ייקחו את כל עוגת האשראי, חצי הבנקים נותנים, חצי זה חוץ מבנקאי.
<משה פרל: כאשר אנחנו כחוסכים שמים את הכסף שלנו בקופת גמל, או בחברת ביטוח או בקרן פנסיה והם מלווים את זה, מה שאתם קראתם "תספורות", טייקונים וכדומה, וזה לא עובד, זה הכסף שיורד.
<משה פרל: כאשר הלקוח שם את הפיקדון שלו בבנק, את אותו 7,000 שקלים והבנק מלווה את זה והכסף לא חוזר, הבנק מפסיד והפיקדון מובטח.
<משה פרל: זאת תכונה עקרונית ומאוד חשוב שתבינו ותכף אני אסביר למה אני רוצה שתבינו.
משה גפני: אתה בעד ועדת חקירה ממלכתית בגלל שהכול בסדר.
<משה פרל: הדבר השני שחשוב לי להסביר זה האופי של ההלוואה.
<משה פרל: האשראי הבנקאי, כפשוטו כן הוא.
<משה פרל: כמובן ששום דבר הוא לא פשוט אבל ברמה הבסיסית הבנק נותן אשראי, יודע ללוות את זה וכשמגיע מועד הפירעון הכסף צריך לחזור.
<משה פרל: האשראי בצד האחר הוא באמת אג"ח, הוא יותר השקעה, הוא שכיר.
מיקי רוזנטל: אנחנו לא בשיעור כלכלה.
מיקי רוזנטל: יש העדפה לאנשים מסוימים להלוואות בבנקאים, כן או לא?
מיקי רוזנטל: זאת השאלה פה והתשובה גם לך היא ברורה.
מיקי רוזנטל: מה אתה מבלבל לנו?
מיקי רוזנטל: גם אנחנו היינו בחוג לכלכלה.
<משה פרל: בגלל האופי של האשראי הזה, לבנק יש מוטיבציה מובנית להחזיר אותו.
<משה פרל: בנקים מרוויחים כסף מאשראי שחוזר.
<משה פרל: עכשיו אני רוצה לומר מילה על האופן שבו זה מתנהל.
<משה פרל: האופן שבו מתנהל האשראי הזה, צריך גם עליו להקדיש קצת מחשבה כדי שתבינו שזה נעשה, כמו שהופיע בעיתונות, בספונטניות או במהלכים ספוראדיים או בבתי קפה.
<משה פרל: תהליך ניהול האשראי הוא מאוד מובנה, מאוד מוסדר ומאוד מפוקח.
<משה פרל: קודם כל החיתום, ההחלטה לתת את האשראי, היא לא דבר גחמתי.
<משה פרל: מקטלגים את האשראי הזה לפי הסיכון שלו, לפי ההיקף שלו, לפי המורכבות שלו.
<משה פרל: לא דין לתת לחברה אשראי להון חוזר או לקנות מכונה או לרכישת אמצעי שליטה.
<משה פרל: אנחנו מכירים את המורכבויות האלה.
<משה פרל: אחרי שמחלקים את הקטגוריות האלה, ועדות שונות מטפלות בהן.
<משה פרל: בכל ועדה כזאת יש צירוף של פונקציות בנקאיות, שאגב, חלקן לא קשורות זו לזו.
<משה פרל: יש כמובן את החטיבות העסקיות שמוכרות לכם, מרמת הסניפים ועד רמת הדירקטוריון.
עיסאווי פריג': מה משקל החריגים באשראי?
עיסאווי פריג': יש גם סעיף ערבות אישית.
עיסאווי פריג': יש גם שיקולים.
עיסאווי פריג': אל תדבר איתנו על הכלל, דבר על החריגים.
עיסאווי פריג': החריגים הפכו להיות הכלל ובגללם אנחנו כאן.
ניסן סלומינסקי: אחרי שהוא יסביר על הנוהל הרגיל הוא יסביר על הנוהל החריג לגבי אותן חברות.
עיסאווי פריג': בגלל החריג אנחנו כאן כי הוא הפך להיות - - -
ניסן סלומינסקי: לכן אנחנו רומזים לו שאנחנו מצפים לשמוע גם על הנוהל החריג.
<משה פרל: כבודו שאל ואני כבר מצטער שאני נגרר כי בכל זאת הייתי רוצה לשמור על הקו שבחרתי לעצמי.
<משה פרל: אתה התעניינת בצדק בשאלה, האם שיעור ההפרשה לחובות מסופקים – יותר מזה, שיעור המחיקות שונה בין הנגזרים.
<משה פרל: הצגתי לך את הנתונים.
<משה פרל: לכן אני לא בטוח שאני ראוי לתנועת היד הזאת שאומרת שאני מתחמק.
<משה פרל: השיעור הזה הוא דומה.
<משה פרל: הסברתי למה לבנק יש מוטיבציה כזאת ואני גם רוצה להסביר את התהליך הזה.
<משה פרל: אבל אם אתם פחות מתעניינים, אני חוזר ואומר לכם:
<משה פרל: האופן שבו מסתכלים על הנתונים לא מאפשר להגיע למסקנה שניהול החוב בבנקים מושפע משיקולים לא מקצועיים ולא אתיים.
<משה פרל: אני לא יודע לדבר ולא רוצה לדבר ואני לא חושב שתפקידי לדבר על הצד של הלווים.
<משה פרל: אבל, ככל שמדובר בצד של המלווים, אנחנו נמצאים לא רק במקום שצריכה לנוח דעתכם אלא גם ביחס לעולם.
<משה פרל: זה לא מקרה שישראל היא מהמדינות הבודדות, למרות שלדעתי היא היחידה שלא נאלצה לתמוך בבנקים שלה בחמש השנים האחרונות בעקבות המשבר.
<משה פרל: זה בדיוק בגלל זה.
<משה פרל: יכול להיות שהקרדיט מגיע לפיקוח על הבנקים שהיה קשוח.
<משה פרל: יכול להיות שהקרדיט מגיע לבנקים שהיו שמרניים, יכול להיות שהיה לנו מזל.
<משה פרל: אבל, התוצאה היא שהחוב הזה נוהל בצורה סופר שמרנית, סופר אחראית.
<משה פרל: אני רוצה להגיב לדברים של חבר הכנסת שלח.
<משה פרל: אני חושב שזה נכון.
<משה פרל: אני חושב שוועדת הכספים היא בוודאי פונקציה כל-כך משמעותית בכלכלה ובמשק ולכן חשוב מאוד שממנה לא תצא קריאה לציבור שאולי באופן הופכי לעובדות והופכי למציאות, יחשוב שבבנקים אפשר לא להחזיר אם רק בא.
<משה פרל: לא, הכספים האלה מנוהלים בצורה סופר מקצועית, סופר לא פרוטקציוניסטית.
<משה פרל: עוד השלמה אחת למה שאמר לי חבר הכנסת רוזנטל וגם עלה פה במקומות אחרים.
<משה פרל: אולי התפקיד של המפקח להסביר על זה אבל אם שאלת אני אענה.
<משה פרל: אני אשמח אם אלה שאחראים לזה יענו בעצמם.
<משה פרל: הנושא של הלוואות לאנשים קשורים מוסדר בצורה מאוד מובנית, מאוד מאוד משפטית.
<משה פרל: השאלה היא מהו אדם קשור?
<משה פרל: מהי קרבה משפחתית?
<משה פרל: השאלה היא: איזה ריביות אתה יכול לתת?
<משה פרל: השאלה היא: האם אתה יכול לתת יותר מ-250,000 ליחיד, יותר ממיליון ללא יחיד?
<משה פרל: לאיזו ועדה זה הולך?
<משה פרל: הדברים האלה הם אינם ספונטניים, חבר הכנסת רוזנטל.
<משה פרל: יש מישהו שיושב ומחליט.
<משה פרל: לכן אני לא חושב שלצייר מציאות כזאת זה דבר שנכון לעשות אותו ובאמת ליצור איזה סדר שאין לו שום הצדקה, באמון של הציבור במערכת הזאת שגילתה הצטיינות ולא הסתבכה בהלוואות סאב פריים עם אנשים שאין להם כושר החזר ולא הסתבכה באשראי שלא חזר.
<משה פרל: בארצות הברית 330 מיליארד שקל הממשלה היתה צריכה להזרים לבנקים כי הם נכשלו במה שאני מנסה להגיד פה שאנחנו לא נכשלנו.
<משה פרל: באירופה 1.6 טריליון, כי הם נכשלו במה שאנחנו לא נכשלנו.
<משה פרל: אנחנו יושבים פה כבר שעתיים ונכנעים לאיזה סוג של סנטימנט שאין לו אישוש בעובדות.
עיסאווי פריג': מה עשיתם כדי לשנות את מערכת האימון של הציבור?
עיסאווי פריג': מה עשיתם?
ניסן סלומינסקי: משה, מאחר ואתה מייצג את איגוד הבנקים, אז אני מניח שזה מה שאתה רואה, דהיינו, את הנהלים הרגילים שעל פיהם צריך לעבוד.
ניסן סלומינסקי: אתה צודק, הנהלים הם ככה והבנקים הם חזקים.
ניסן סלומינסקי: התחושה של הציבור שפה, ולא רק שלנו, שבבנקים עצמם – אולי ניתן לנציגי הבנקים לדבר, כי אתה מייצג את הנוהל שצריך להיות, כי אתה איגוד הבנקים.
ניסן סלומינסקי: יכול להיות שבבנקים עצמם, מעבר למה שאתה אמרת, יש רשימת חריגים, שלגביהם הכללים הלא כתובים פועלים אחרת כי אם זה לא כך, אף אחד מאיתנו ויושבים כאן אנשים עם שכל ישר, לא מבינים איך הגענו עד הלום.
אראל מרגלית: משה, יש לי שאלה אליך.
אראל מרגלית: אתה אומר שבארץ האשראי שלא מחזירים 2.9 וב-OECD זה 5.2.
אראל מרגלית: תראה, יש עוד משהו.
אראל מרגלית: יש גם את העניין עד כמה הבנק פתוח בכלל לציבור או רק לסקטור העסקי?
אראל מרגלית: אני אתן לך דוגמה מאוד פשוטה בנושא של דיור, שפישר היה נגדו.
אראל מרגלית: בארצות הברית יש מה שנקרא "community reinvestment act" לדיור בר השגה.
אראל מרגלית: כל בנק מחויב להלוות בשכונה שבה הוא פועל סכום מאוד קטן מהונו העצמי.
אראל מרגלית: אם אתה מתבצר וכל הלוואה שאתה נותן, אתה לוקח ביטחון מחברה כמו טבע או חברה אחרת, הסיכון שלך הוא יותר קטן.
אראל מרגלית: אבל מה?
אראל מרגלית: רוב הדברים שצומחים, האופן שבו אתה מבטיח את ההלוואה כנגדם הוא הרבה יותר מסובך.
אראל מרגלית: אנחנו מצפים שאתם תיקחו גם יותר סיכון מובנה באופן סיסטמתי.
אראל מרגלית: כי חלק מהסיכון כלפי המשק, לא כלפי איזה מקורב, זה היכולת לפתוח סיכוי להרבה מאוד מקומות אחרים.
אראל מרגלית: מה שאנחנו רוצים שתשנו, חוץ מהעניין המוסרי של כמה לווים מרכזיים שעל זה רוצים לדבר.
אראל מרגלית: אנחנו רוצים שהבנקים יחזרו להיות פתוחים לעוד שכבות מהרמה העסקית בצורה דרמטית הרבה יותר, כדי שיהיו מעורבים בכלכלה.
ניסן סלומינסקי: יכול להיות הוא יצדק ויגיד לך לכיוון ההפוך: אני מוגבל, יש לי כללים וחוקים ואני לא יכול לתת הלוואה.
ניסן סלומינסקי: יכול להיות שאת זה אנחנו צריכים אולי לשנות.
ניסן סלומינסקי: פעם ניסו לשנות והמדינה נתנה 400 מיליון לעסקים קטנים שאפשר היה למנף אותם ל-4 מיליארד, פי עשרה.
אראל מרגלית: אז בואו ניתן לו את הסימן.
ניסן סלומינסקי: זה אנחנו, זה דווקא לא הבנקים.
ניסן סלומינסקי: אם הם היו עושים את זה בלי שיש חוק כזה, היינו באים אליהם בטענות.
ניסן סלומינסקי: ישנם כאן נציגי בנקים שידברו או שאתה עונה בשמם?
ראובן ריבלין: בכללים המצוינים שאתה הבאת בפנינו, איך קורה שיש יוצאים מן הכלל?
ראובן ריבלין: היוצא מן הכלל הופך להיות מפגע של החברה.
ניסן סלומינסקי: זאת השאלה הבסיסית שלנו.
מיקי רוזנטל: איך זה יכול להיות ש-70% מהכסף הולך ל-2% מהאנשים?
גילה גמליאל: דיברו כאן קודם על הסידור המופתי של הבנק.
גילה גמליאל: אם ועדת האשראי קיבלה החלטה למחוק 150 מיליון ביום אחד, יום למחרת יש רעש ציבורי ולאחר מכן מבטלים את זה.
גילה גמליאל: מה מידת הרצינות של המהלך הזה מבחינת הסדר המופתי של הבנק?
עיסאווי פריג': מה המערכת הבנקאית תרמה להגברת אמון הציבור בבנקים?
משה גפני: כל מה שאמרת אנחנו יודעים.
משה גפני: לא רק שאנחנו יודעים, אפילו דיברנו על זה.
משה גפני: אני מציע לנציגי הבנקים, אם הם ידברו - - -
ניסן סלומינסקי: הם כנראה לא ידברו.
משה גפני: אם הוא מייצג אותם, זה גם בסדר.
משה גפני: מצב הבנקאות בארץ ידוע לנו.
משה גפני: מה שקרה באירופה ובארצות הברית גם אנחנו יודעים.
משה גפני: מה קורה עם הנתונים שאתה משווה ל-OECD, חלק מחברי הוועדה יודעים את זה.
משה גפני: השאלה והדיון הוא על משהו אחר לגמרי ואליו לא התייחסת ולפי דעתי גם נציגי הבנקים לא יתייחסו.
משה גפני: אני חושב שזה רק דיון שלנו, אדוני היושב ראש.
משה גפני: השאלה היא לגבי אותם חריגים, שפתאום התברר שהבנק הזה שמחזיק משכורות גבוהות והוא לא נופל, בניגוד לארצות הברית ואירופה והוא בנק חזק, פתאום הוא הולך ומחוק הרבה מאוד כסף, כשאנחנו יודעים שהוא לא ימחק את זה למישהו אחר.
משה גפני: הדיון הוא על החריג הזה.
משה גפני: היושב ראש לא מרשה להגיד שמות, לא של הבנק ולא של הלווה, אז אנחנו לא מזכירים שמות.
משה גפני: אבל יש לנו בדיוק את הטבלה ולזה תתייחס.
משה גפני: האם זה נכון שיש חריגים במערכת הבנקאית בישראל שהם מקבלים פריבילגיה שונה.
משה גפני: אתה נותן לנו הרצאה מאוד חשובה בהשוואה למדינת ה-OECD ועל מצב הבנקאות בישראל.
משה גפני: השאלה היא לגבי הנושא של החריגים.
משה גפני: אם הוא יכול לענות ספציפית, טוב.
משה גפני: אם לא, אז שאנחנו נעשה את מה שצריך לעשות.
משה גפני: אני מציע גם שחברת הכנסת קול נקרא לה, מפני שהיא דיברה על דברים מעשיים, שהיא תהיה בחלק המעשי.
משה גפני: מוסר נותנים לנו.
משה גפני: אם רוצים לעשות דברים מעשיים, אז שיהיה מתי שעושים דברים מעשיים.
זהבה גלאון: בהתייחס לדברים שנאמרו כאן, כאילו ההבנה שלנו לגבי מה שקורה היא ספונטנית, כאילו אנחנו מתייחסים לדברים שקורים לבנקים בספונטניות, זה קצת עלבון לדברים שנאמרו כאן.
זהבה גלאון: אף אחד לא חושב שנתנו למישהו הלוואה בספונטניות.
זהבה גלאון: להגיד את זה שזה ספונטניות?
זהבה גלאון: ספונטניות?
זהבה גלאון: כך אנחנו קוראים לזה?
זהבה גלאון: אנחנו מדברים על אותם מקרים חריגים שפעם אחר פעם כשלו ופעם אחר פעם, לא בספונטניות, בדרכים אחרות, אישרו להם שוב ושוב אשראי.
זהבה גלאון: זה מה שאנחנו רוצים לדעת.
זהבה גלאון: ספונטניות אין לה מקום כאן.
ניסן סלומינסקי: אנשי הבנקים, יש נציגים שידברו?
<משה פרל: כן, אבל אני בכל זאת רוצה הערה ברמה המערכתית.