GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ליאת גרבר: יהיה אינטרס להגיש כמה שיותר מאוחר, כי מי שהגיש - - -
שגית אפיק: נקבע מועדים.
ליאת גרבר: ומי שלא יגיש, תבטלי לו את האישור מיידית?
שגית אפיק: הוא אומר שהוא ייתן אישור ביניים.
יהודה מונסוניגו: אבל אישור ביניים זה לא הכלל, זה חריג לכלל.
יהודה מונסוניגו: אי-אפשר שאקבל עכשיו אלף ומשהו בקשות לאישור והם יתחילו לנדנד לי מה קורה עם האישור.
משה גפני: לא, אף אחד לא ינדנד לך.
שגית אפיק: חילקת לקבוצות של 400.
ישראל מלאכי: אמרת בפגישה שלנו שעל זה לא תהיה בעיה.
ישראל מלאכי: תאחד את הכול ל-2017 וזה הכול.
יהודה מונסוניגו: מה פתאום?
יהודה מונסוניגו: איך אני אאחד את זה ל-2017?
יהודה מונסוניגו: יש 1,980 גופים.
ישראל מלאכי: תכפיל את - - -
יהודה מונסוניגו: אל תכפיל ואל תבטיח לי כלום.
ישראל מלאכי: אתה אמרת בפגישה שלנו שבנושא של העמותות הישנות תהיה גמיש כמה שיותר מבחינת הזמן, ואפילו דיברת על עשר שנים.
יהודה מונסוניגו: לא, לא דיברתי על עשר שנים.
יהודה מונסוניגו: אל תגיד דברים שלא אמרתי.
יהודה מונסוניגו: אמרתי כרגע שאנחנו יכולים להזיז את זה ב-delay של שנה נוספת, לא מעבר לזה.
משה גפני: אנחנו מציעים שזה יחולק כפי שקבעת - לחמש קבוצות של 400.
משה גפני: מה יקרה ב-31 בדצמבר 2016?
משה גפני: עוד 400 הגישו, אתה לא מצליח לתת להם אישור, מסיבות אובייקטיביות לחלוטין, ואנחנו לא יודעים להתמודד עם העניין הזה.
משה גפני: אנחנו אומרים שיש חקיקה חדשה – צריך להגיש בקשה עד מועד מסוים.
משה גפני: אם עד מועד מסוים לא מגישים בקשה מפסידים את סעיף 46.
משה גפני: אם מגישים במועד שנקבע בחוק לא מאבדים את סעיף 46 אלא אם כן, לאור הבדיקה שלך, מתברר שיש שם בעיות ואתה מבטל את האישור.
ספי זינגר: במה דינם עדיף על עמותה מ-99' נניח, שכל שנתיים היא - - -?
משה גפני: מכיוון שהם לא חייבים.
שגית אפיק: כשתוקן החוק ב-1984 לא מצאו לנכון להחיל את זה עליהם.
ספי זינגר: אתם יוצרים להם עדיפות בתור.
ספי זינגר: הרי יש עמותה מ-2005 שכעבור שנתיים נגמר לה האישור - - -
שגית אפיק: אנחנו רוצים, אבל גם יהודה רוצה ליצור להם עדיפות בתור.
יהודה מונסוניגו: לא, אני לא רציתי.
יהודה מונסוניגו: ממש לא.
שגית אפיק: אחרת יהיה לך צוואר בקבוק.
משה גפני: קודם כול, אני לא יודע מה זאת המילה "עדיפות" בסוגיה הזאת בכלל.
משה גפני: אנחנו הולכים להחמיר עם 1,900 עמותות.
ספי זינגר: רוצים להשוות את מעמדם.
משה גפני: אנחנו הולכים להחמיר על 1,900 עמותות.
משה גפני: אני מדבר בהווה.
יהודה מונסוניגו: כבודו, למה אנחנו מחמירים?
משה גפני: בגלל שזה המצב.
יהודה מונסוניגו: העמותות האלה היו במצב עדיף.
יהודה מונסוניגו: לא מחמירים אתן.
יהודה מונסוניגו: מי שבסדר אין לו מה לפחד.
משה גפני: אני מפחד.
משה גפני: אני הולך ל-1,900 עמותות שעד היום לא היו צריכות להגיש בקשה – לא היו צריכות לשלם לרואה חשבון, לא צריכות לשלם לעורך דין.
יהודה מונסוניגו: כבודו, אני חייב לתקן אותך, הן כן היו צריכות.
יהודה מונסוניגו: זה גוף שחייב להגיש דוחות מבוקרים כי זה מה שדורש ממנו החוק.
שגית אפיק: אבל לא אליך.
יהודה מונסוניגו: גם אלי, לפקיד שומה.
יהודה מונסוניגו: תקשיבו, אני אסביר.
שגית אפיק: למחלקה שלך?
יהודה מונסוניגו: מה זה משנה?
יהודה מונסוניגו: אם מגישים דוחות מבוקרים לפקיד שומה, אז כבר יש דוחות מבוקרים.
שגית אפיק: אבל אליך לא היו צריכים להגיש.
ליאת גרבר: אפשר היה לבטל את האישור אם היו מגלים שיש ניהול לא תקין.
ליאת גרבר: זה לא שהם חסינים.
משה גפני: אני מצטער, לא למדתי באוניברסיטה, אני לא מבין.
משה גפני: אתם מדברים אתי על דברים שלא לעניין.
משה גפני: לי יש עמותה היסטורית, אני צריך להקדיש זמן, להביא רואה חשבון נוסף, לעשות דוחות כמו שצריך כדי לקבל אישור של סעיף 46.
משה גפני: אני לא צריך לעשות כלום?
משה גפני: אני מגיש לפקיד השומה?
יהודה מונסוניגו: החוק חייב אותך כל הזמן.
משה גפני: החוק לא חייב אותי להגיש לך.
שגית אפיק: היה לו אישור לסעיף 46.
שגית אפיק: יותר מזה, כשתוקן החוק ב-1984 לא מצאו לנכון אותו להחיל עליהם, לא תיקנו את זה לגביהם.
ליאת גרבר: זה לא שהם לא צריכים להתנהל בצורה תקינה.
משה גפני: אני מציע לכם כמה הצעות.
משה גפני: אני מציע לכם להגדיל את הסכום ל-9 מיליון.
משה גפני: אני חושב שאם אנחנו מדברים על בשורות, זו בשורה.
משה גפני: גם לא מי יודע מה, כי בכל זאת אנשים לא תורמים כל כך הרבה.
משה גפני: הלוואי שהיו אנשים שתורמים.
משה גפני: אני מציע לקבוע את המועד ב-31 בדצמבר 2015 ולעשות את זה כל שנה, או לחילופין לעשות את זה עד 31 בדצמבר 2014, שזה מועד הגשת הבקשה רק על העמותות ההיסטוריות.
משה גפני: אני מציע שאם רוצים להכניס את הסעיף שיהודה מבקש – (ב)(2) - - -
יהודה מונסוניגו: אתה רוצה להכניס את הסעיף הזה, כבודו?
משה גפני: אבל שזה יהיה שר האוצר ולא המנהל.
יהודה מונסוניגו: שר האוצר יאציל לי את הסמכות.
משה גפני: לקבע המצב הקיים.
משה גפני: המצב הקיים זה שר האוצר?
יהודה מונסוניגו: אז עזוב, אז כבר לא כואב לי.
יהודה מונסוניגו: בשביל מה?
יהודה מונסוניגו: הסברתי - - -
משה גפני: יהודה, אני הצעתי את ההצעות.
משה גפני: מחר אנחנו ממשיכים את הישיבה.
משה גפני: עכשיו אפצל את זה, ותחשבו.
משה גפני: העצה שלי: תהיו גמישים – חלק כן, חלק לא.
משה גפני: נגיע לאיזשהו עמק השווה, כמו שנהוג לעשות במשטר דמוקרטי, כשיש דיאלוג בין הרשות המחוקקת לבין הרשות המבצעת.
משה גפני: לא כל החוכמה נמצאת ברשות המחוקקת, והאמת היא שמפעם לפעם לא כל החוכמה נמצאת ברשות המבצעת.
משה גפני: במשך כל השנים כאן הגעתי לדיאלוג עם הרשות המבצעת על אגפיה השונים.
משה גפני: יש דברים שעליהם עד היום מודים לי במשרדי הממשלה, כולל שרים, שאנחנו עשינו דברים שבממשלה החליטו אחרת ושינינו, תיקנו, עשינו.
משה גפני: בכל אופן, יש דיאלוג.
משה גפני: אני מציע שתחשבו על ההצעות שלנו לקראת ההצבעה מחר.
יהודה מונסוניגו: אז כבודו, אנחנו מבקשים לא לפצל כרגע.
ליאת גרבר: הצעת כל מיני הצעות שאנחנו רוצים לשקול כמכלול.
יהודה מונסוניגו: תוכל לפצל גם מחר.
משה גפני: אני מצביע על פיצול.
משה גפני: אני יכול לא להביא את זה אחרי זה, אבל אני מצביע על פיצול.
משה גפני: גם אין לי את הזמן.
משה גפני: אני צריך לעשות שתי הצבעות במליאה, זה השבוע האחרון של המושב.
משה גפני: אפשר בסופו של דבר לקבל החלטה, וזו תהיה החלטה עם שר האוצר.
משה גפני: זו החלטה ביני לבין שר האוצר.
משה גפני: תחליטו לא להביא את זה, בסדר.
משה גפני: הרי למה שמתי את זה בשני ימים?
משה גפני: אחד, בגלל פיצול; ואני גם צריך להביא את זה למליאה.
משה גפני: איזו חשדנות.
משה גפני: איזה סעיפים אנחנו מפצלים?
שגית אפיק: אנחנו מצביעים היום על פיצול.
שגית אפיק: אנחנו מפצלים את 1(1) שמתייחס לסעיף קטן (א) בלבד, בלי 1(1)(ב); מפצלים את 1(4) וסעיפים 2 עד 5.
משה גפני: הפיצול הוא הליך טכני.
משה גפני: הוא מאוד משמעותי מבחינתי.
משה גפני: אני רוצה את החוק, אי-אפשר להגיע להסכמה.
משה גפני: המושב מסתיים, אנחנו לא יודעים מה הולך להיות במושב הבא.
משה גפני: מכיוון שלא הגענו להסכמה על הנושא של שר האוצר, המנהל, הקריטריונים וכל מה שנלווה לעניין הזה – אנחנו משאירים את זה בצד.
משה גפני: מפצלים את זה, משאירים את זה בחוץ ונמשיך את הדיונים.
משה גפני: לא רצים לשום מקום.
משה גפני: את כל הדברים האחרים אנחנו רוצים לאשר – לאשר את העמותות ההיסטוריות ולאשר את גובה הסכום.
משה גפני: זה חייב להיות מאושר לפני תום המושב, אחרת אתם תואשמו בזה שלא נתתם לקדם את העניין הזה, שהיה סיכום שמקדמים אותו.
משה גפני: לטובת
משה גפני: כם אני רוצה לפצל עכשיו ולטובת
משה גפני: כם אני רוצה שעד מחר נגיע רק להצבעות.
משה גפני: אנחנו נצטרך לוותר על חלק, אתם תצטרכו לוותר על חלק – נגיע להסכמות, בגלל שכולנו מתכוונים לטובה.
משה גפני: אף אחד פה לא מתכוון לרעה.
משה גפני: צריך להגיע להסכמות.
משה גפני: יש לנו גם עמדה בעניין הזה, לפחות כמו העוזר של מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
ליאת גרבר: אבל ההסכמה שלנו לפיצול היתה ככל שנגיע להסכמות.
ליאת גרבר: אם לא נגיע להסכמות אני לא בטוחה שאנחנו רוצים את הפיצול הזה.
משה גפני: הכול בידיים שלכם, אתכם יכולים למשוך את החוק חזרה.
משה גפני: אנחנו לא נעשה בלי הסכמות, תאמיני לי.
שגית אפיק: ליאת, הפיצול הוא על נוסח הכחול.
שגית אפיק: אתם נשארים עם הנוסח בכחול.
שגית אפיק: ככל שלא מגיעים להסכמות ותרצו לעשות משהו, יש לכם את הנוסח הכחול ביד.
שגית אפיק: ניתנה קביעה עד יום ט"ו בטבת התשמ"ג (31 בדצמבר 1982) עד יום כ"ח בטבת התשע"ד" – בעצם אתה כבר הסכמת פה ל-2014.
ליאת גרבר: זאת השאלה.
ליאת גרבר: אם אנחנו מסכימים שעולה הנוסח של הכחול אז אין טעם לשנות עכשיו.
משה גפני: לא אעלה את הנוסח הכחול.
משה גפני: בפיצול עולה הנוסח הכחול.
משה גפני: אני רק מודיע לכם על מחר – לא יהיה הנוסח הכחול, יהיו פשרות.
ליאת גרבר: אנחנו יודעים את זה.
ליאת גרבר: אנחנו מדברים על היום.
משה גפני: היום הפיצול הוא על הכחול.
ליאת גרבר: אנחנו מבקשים שלעניין הפיצול לא ישתנה שום דבר מהנוסח של הכחול, כל עוד לא הגענו להסכמה.
משה גפני: עכשיו את חייבת לי, אבקש ממך בקשה אחרת.
משה גפני: הפיצול נתקבל.
משה גפני: הפיצול אושר פה אחד.
משה גפני: אני מבקש להגיע להצבעות מחר.
משה גפני: אני לא יודע מה יהיה בכנסת, צריך לסיים את זה.
מירי רגב: בנושא של דיור ציבורי, אני הייתי רוצה לשמוע את משרד השיכון, עמידר, עמיגור.
מירי רגב: קודם כל כמה יחידות דיור ציבורי יש למדינה, לכמה יחידות אנחנו עוד זקוקים, מה הפערים ומה אפשר לעשות כדי לטפל בזה.
מירי רגב: כל אחד שיגיד את מה שהוא חושב, בקיצור.
מרינה סולודקין: אני נמצאת מצד אלה שדורשים דיור ציבורי.
רונן כהן: הדיור הציבורי מחולק לשתיים, דירות רגילות ודיור מוגן לקשישים.
רונן כהן: יש כ-70,000 דירות רגילות ועוד 10,000 פחות או יותר דירות לקשישים.
מרינה סולודקין: אתה מתכוון לבתי דיור.
רונן כהן: הוסטלים.
מרינה סולודקין: הוסטלים ובתי דיור ביחד?
רונן כהן: הוסטלים בלבד.
מירי רגב: 10,000 זה רק הוסטלים?
יעקב ברוש: אני ארחיב בשבילך.
יעקב ברוש: יש 79 מקבצי דיור, 11,500 יחידות דיור שחברת עמידר מפקחת על היזמים עבור משרד הקליטה.
רונן כהן: למעשה אנחנו מאכלסים רק בדירות כמובן שמתפנות.
רונן כהן: אין רכישת דירות חדשות למלאי, אין בנייה תקציבית, המספר הזה הולך וקטן בכל שנה, בעקבות מבצעי מכר, יש חוק מ-98' שאנחנו פועלים ברוח שלו.
רונן כהן: כל שנה בערך 3,000 יחידות דיור יורדות מהמלאי.
רונן כהן: התור הולך ומתארך.
מירי רגב: למה תור הולך ומתארך, לקנות את הדירות או לדיור ציבורי?
רונן כהן: כל מי שגר בדירה, יכול לקנות אותה, התור שהולך ומתארך זה מי שממתין לדירות.
רונן כהן: הדירות האלה משמשות שתי אוכלוסיות, האוכלוסייה הראשונה זו אוכלוסיית הוותיקים, כמו שהם מוגדרים, והאוכלוסייה השנייה זה אוכלוסיית העולים.
רונן כהן: אני יכול לתת לך נתונים על אוכלוסיית הוותיקים.
רונן כהן: על העולים משרד הקליטה יכול לתת.
רונן כהן: בוותיקים יש לנו 2,300 משפחות, בערך, שממתינות לדיור ציבורי.
רונן כהן: מהן כ-75% ממתינות במרכז הארץ.
רונן כהן: 1,600-1,700 בערך ממתינות במרכז הארץ.
רונן כהן: ככל שאתה במרכז הארץ, כך משך ההמתנה אורך, בערך חמש, שש, שבע שנים יכולה להיות המתנה, ויש אנשים שבכלל לא מגיעים לדירה, כי בעצם הם נבחנים---
מירי רגב: מה קורה להם בינתיים בהמתנה?
רונן כהן: בינתיים הם מקבלים מהמדינה סיוע בשכר דירה.
מירי רגב: אבל הסיוע בשכר דירה הוא סיוע לא ריאלי.
רונן כהן: אוקי, את שאלת מה קורה, אני עונה.
רונן כהן: זה הסיוע שהממשלה, והכנסת בעצם, מעמידה בתקציב שלה לטובת הנושא הזה.
רונן כהן: יש פער, הפער הולך וגדל, אבל זה מה שאנחנו נותנים, זה משהו בין 1,200 ל-1,500 שקל לחודש למשפחה.
רונן כהן: המצוקה הולכת ומחריפה, המחסור הולך וגדל.
רונן כהן: לאחרונה, בעקבות החלטה של שר הבינוי והשיכון והעמדת תקציב מאוד רציני, בסביבות 200 מיליון שקל, הוחלט לרכוש למלאי עבור משפחות גדולות מאוד, שמחכות הרבה שנים לדירת ארבעה חדרים, כי דירת ארבעה חדרים זה מאוד מאוד נדיר לקבל, הוחלט לצאת במבצע רכישה למשפחות האלה.
רונן כהן: זה מוגבל בזמן ואני לא יכול להגיד לך שזו תכנית שתהיה לאורך זמן.
רונן כהן: בתקציב 2010-2011, בערך 200 מיליון, זה נועד גם למשפחות ברוכות ילדים וגם לנכים רתוקים לכיסאות גלגלים.
רונן כהן: זה סדר גודל של 200 ומשהו משפחות, כי ממוצע מחיר דירה זה בין 800,000 ל-1 מיליון שקל.
רונן כהן: זה בגדול.
רונן כהן: ככל שתרצי להעמיק, נעמיק.
יעקב ברוש: לעמידר יש 50,000 דירות ציבוריות שהיא מנהלת.
יעקב ברוש: אנחנו מוכרים כ-1,500 דירות כל שנה, לפחות עד ה-270 האלה, המלאי שהיה נכנס כל שנה זה סדר גודל של 20, 30 דירות.
יעקב ברוש: בעשור האחרון מכרנו מעל 25,000 דירות.
יעקב ברוש: בחודשים האחרונים יש רגיעה במבצעי המכר וכמות המכר הולכת וקטנה, זה הרושם שנוצר.
יעקב ברוש: מבדיקות שעשינו, רוב האוכלוסייה שהיתה יכולה ליהנות ממבצעי המכר ולקבל הנחה משמעותית, רכשה את הדירות.
יעקב ברוש: המצטרפים הם ממש כמה עשרות או כמה מאות של מצטרפים חדשים.
יעקב ברוש: מי שרוכש את הדירות זה כאלה שמקבלים לפחות 70% הנחה ומעלה.
יעקב ברוש: אלה שמתחת ל-70% לא נכנסים להרפתקה הזאת ולא רוכשים.
יעקב ברוש: מה שאני יכול להוסיף: כמות הרכישה בפריפריה היא יחסית לאזורי הביקוש נמוכה, ואני לא צריך להסביר.
יעקב ברוש: זה ברור מאליו.
יעקב ברוש: אנחנו מנהלים עוד 43 בתי דיור מוגן לקשישים, בערך חצי חדשים וחצי ישנים.
יעקב ברוש: זה עוד סדר גודל של כ-4,000 יחידות דיור.
יעקב ברוש: ציינתי את הנושא של מקבצי הדיור.
יעקב ברוש: אנחנו מפקחים, עבור משרד הקליטה, על עוד 79 מקבצי דיור שמופעלים על ידי יזמים פרטיים ובתוכם יש כ-11,500 יחידות דיור.
יעקב ברוש: אנחנו מטפלים בכ-70,000 לקוחות סיוע בשכר דירה.
יעקב ברוש: משנת 2006 אנחנו עושים את זה במקום הבנקים, יחד עם עוד שתי חברות פרטיות, כשנתח השוק שלנו הוא סדר גודל של כ-48%-50% מסך כל השוק, ומה ששאלת אכן זה נכון, חלק גדול מהאוכלוסייה שזכאית לשכר דירה, לא משתמשת בשכר הדירה.
יעקב ברוש: הסכומים שרונן אמר, 1,200, 1,300 שקל זה לאלה שנמצאים בסולמות הגבוהים ביותר.
יעקב ברוש: הסיוע בשכר דירה האמיתי הוא 500-600 שקל, צא ושכור בזה דירה.
יעקב ברוש: כמות המממשים את הסיוע בשכר הדירה הוא נמוך, ולפחות הפתרונות, לדעתי, של סיוע בשכר דירה, זה פתרון לא מציאותי ולא ריאלי לחלק גדול מהאוכלוסייה.
יעקב ברוש: ההפרש שהם צריכים להשלים הוא משמעותי ביותר.
מירי רגב: כמה אצלכם מחכים?
יעקב ברוש: למעשה זה נגזרת של---
מירי רגב: זה נגזרת שלו, שיכון וקליטה.
רונן כהן: בקליטה אני יודע על עשרות אלפים.
מרינה סולודקין: 60,000.
יעקב ברוש: אני לא רוצה לחלוק עליה, אבל מהמספרים שאנחנו יודעים, זה סדר גודל של כ-40,000.
רונן כהן: יש הבדל בקריטריונים של מי שזכאי במשרד השיכון לבין משרד הקליטה.
מירי רגב: רגע, 2,300 משפחות זה ותיקות.
רונן כהן: מעל עשר שנים בארץ.
מירי רגב: ובערך כ-40,000 עולים.
מירי רגב: כש-50,000 של עמידר כולן מאוכלסות.
יעקב ברוש: בעיקרון כולן מאוכלסות.
מירי רגב: אין דירות בשיפוצים?
יעקב ברוש: יש, יש.
יעקב ברוש: יש לנו סדר גודל של כ-400 דירות פנויות, מתוכן כ-100 דירות נמצאות בשלבי אכלוס כזה או אחר, או שיפוץ, ויש לנו שלושה מקומות עיקריים שיש דירות שלא מתאכלסות יחסית הרבה זמן, זה מצפה, זה דימונה ובית שאן.
יעקב ברוש: מדובר על כמה עשרות דירות.
מירי רגב: למה הן לא מאוכלסות?
מירי רגב: כי המקום נראה מוזנח מאוד?
יעקב ברוש: אין להן ביקוש.
יעקב ברוש: בדימונה יש בעיה אחרת.
יעקב ברוש: ראש העיר נמצא כאן.
יעקב ברוש: רוב הדירות הפנויות בדימונה התאכלסו ונשארנו עם אזור מאוד ספציפי, בעייתי, שבו קשה לנו לאכלס גם בהיבט התחזוקתי וגם בצביון המיוחד של אותו מקום.
מאיר כהן: אלה דירות שקיבלתי התראה ממשרד הבריאות.
מאיר כהן: עד כדי כך.
מאיר כהן: קיבלתי התראה ממשרד הבריאות, שאנשים לא יכולים לגור שם, אז אנחנו עכשיו מנסים לשווק אותן למכרז לאוכלוסייה של חרדים.
יעקב ברוש: במצפה יש כ-56 דירות ובבית שאן כ-33 דירות שלא מתאכלסות.
מירי רגב: אי אפשר לשפץ אותן?
יעקב ברוש: לשפץ אותן, אם אין ביקוש?
מירי רגב: לא, אין ביקוש כי הן נראות כמו שהן נראות.
מירי רגב: עוד מעט תגיד כמו האוצר, הם מעדיפים לגור בבית צפוף, העיקר לא לגור בזה.
מירי רגב: .. אמרת שה-50,000 מרביתן מאוכלסות, כשבערך אתם מוכרים כ-1,500 דירות בכל שנה, רוב הדירות שאתם מוכרים הן במרכז ופחות ופחות בפריפריה מן הסתם, וגם ברור למה הם לא קונים את הדירות, ומספר מועט של דירות לא מאוכלסות, משום שהמצב שלהן הוא---
יעקב ברוש: לא, זו לא הסיבה.
יעקב ברוש: אין ביקוש.
יעקב ברוש: בעיקרון, אם אין לנו באמת איזה שהיא הוצאה חריגה, אנחנו עושים מאמץ, יחד עם משרד השיכון.
יעקב ברוש: אם יש ביקוש, גם אם צריך להשקיע בדירה 40,000, 50,000, אפילו 100,000 ויש לנו משפחות שרוצות את הדירות, אנחנו משפצים דירות גם ב-100,000 שקל.
יעקב ברוש: הבעיה היא לא השיפוץ, הבעיה היא הביקוש וסביב הדיור יש בעיות נוספות.
יעקב ברוש: למשל, ראש העיר דימונה יכול להציג חלק מהן, שאנשים לא רוצים להגיע לשם ואנחנו מנסים, דווקא משרד הקליטה עשה מבצע מול העולים ונתן לחלק מהעולים הזדמנות אחרונה, מי שיסרב לדירות שיוצעו לו הזכאות שלו תיפסק ותימחק, והצלחנו לאכלס, גם אנחנו וגם עמיגור, כמה מאות דירות שלפני שנה הייתי יכול להגיד לך שהן היו פנויות.
יעקב ברוש: אנחנו הצלחנו לאכלס מעל 150 דירות במסגרת המבצע הזה של העולים, שהיה מבצע משותף של משרד הקליטה, משרד השיכון וכמובן של החברות המשכנות.
מירי רגב: עמיגור.
יובל פרנקל: קודם כל אנחנו בטבענו יותר בפריפריה.
יובל פרנקל: אנחנו פועלים באשדוד, אשקלון, נגב מערבי וקריות, נהריה, כרמיאל, מגדל העמק, כ-14,000 דירות בדיור הציבורי וכמעט 6,000 דירות במסגרת הדיור המוגן במה שנקרא הוסטלים, אנחנו קוראים לזה בתי גיל זהב.
יובל פרנקל: אין מושג של דירה ריקה.
מירי רגב: הכל מלא?
יובל פרנקל: אנחנו יכולים לומר שיש 150 דירות שאולי מתוכן 10 הן דירות שהן קשות אכלוס, אבל כל היתר הן דירות במעבר, אנשים יוצאים ואנשים נכנסים.
מירי רגב: אצלכם גם קונים את הדירות, כמו בעמידר?
יובל פרנקל: גם אצלנו קונים וקנו הרבה מאוד דירות.
יובל פרנקל: אנחנו קטנים יותר.
יובל פרנקל: בדיור הציבורי יש 14,000, בשנה שעברה נקנו כ-400 דירות.
יובל פרנקל: אני יכול לומר שגם בערים כמו שדרות, שהיו בה, מטבע הדברים, בשנים הקודמות, דירות פנויות, אין היום מצב של דירה פנויה אפילו בשדרות.
יובל פרנקל: אני לא מתכוון להוסטל, הוא לא שלנו, אבל בעיר עצמה, בדיור הציבורי, היום לראשונה, אחרי עשר שנים, מתחיל קושי בהשגת דירות.
יובל פרנקל: אני גם מוכרח לומר לזכות משרד השיכון, פעם היה צוואר בקבוק שהיו 150-200 דירות שלא קיבלו תקציבי אכלוס, בארבע-חמש השנים האחרונות אין בעיה כזאת, וגם אם מגיעים עם בקשות לשיפוץ עמוק, הדירות נלקחות.
יובל פרנקל: המבצע של משרד הקליטה, אם היו כמה עשרות דירות, חיסל גם את המלאי האחרון הזה ולמעשה היום אנחנו נמצאים גם בקצות הפריפריה במצב של חוסר מוחלט.
יובל פרנקל: פעם היינו יכולים לומר למישהו באזור תל אביב 'אולי אתה רוצה לעבור למגדל העמק?
יובל פרנקל: ' ראשי הערים מאוד כעסו עלינו על העניין הזה, כי הבאנו אוכלוסייה.
יובל פרנקל: .. אבל היום גם את זה כמעט ואין וגם ביישובים האלה כמעט ואין שום היצע.
רונן כהן: כחלופה אנחנו מפעילים תכנית נוספת שנקראת 'שכירות ארוכת טווח'.
רונן כהן: אלה שזכאים, זה לתקופה של חמש שנים והם מקבלים שכר דירה מוגדל של בין 1,800-2,200 שקל.
מירי רגב: למי אתם מפעילים?
רונן כהן: למי שזכאי לדירה בשיכון ציבורי ביישובים שאין, הוא מבין ש'אני לא אראה דירה בחמש השנים הקרובות, אני מעדיף להקל את הנטל הכלכלי ואני---
מירי רגב: כמה נותנים לשכר דירה?
רונן כהן: 2,200 שקל למשפחות גדולות, עם ארבעה ילדים ו-1,750 למשפחות עד שלושה ילדים.
רונן כהן: זו חלופה לדיור ציבורי.
יעקב ברוש: יש בעיה עם זה, אחרי חמש שנים הזכאות שלו מתבטלת.
רונן כהן: לא מתבטלת, הוא נבחן מחדש.
רונן כהן: זה פועל באזורי המרכז, איפה שיש מחסור אמיתי, איפה שמחכים הרבה.
רונן כהן: בשלוש השנים האחרונות, מעל 400 לקחו את המסלול הזה, אני בטוח שזה מקל עליהם, אבל זכאות לדיור ציבורי, בשונה ממשרד הקליטה, אצלנו היא ממילא נבחנת כל שנתיים, כך שהם לא נפגעו.
רונן כהן: אם אתם שואלים אותי, מי שלקח את זה הרוויח, בפרספקטיבה של זמן.
מירי רגב: שהוא לקח 1,750
רונן כהן: שהוא לקח 2,200.
רונן כהן: בעיקר לקחו המשפחות הגדולות.
רונן כהן: היו צריכים להכניס לפני כן את היד לכיס 3/4, היום הם צריכים להכניס 1/2.
רונן כהן: זה בהחלט לא נותן מענה מלא, אבל זה מקטין את הנטל.
מירי רגב: זה לא שיש להם מאיפה לקחת.
מירי רגב: אם היה להם מאיפה לקחת, הם לא היו באים אליכם.
מירי רגב: יש מעט אנשים שאוהבים להושיט יד לבקש תרומה.
רונן כהן: אבל המטרה היתה לצמצם את הקושי, בוודאי לא נותן מענה לבעיה.
מירי רגב: אתה רוצה להגיד לי, בהקשר הזה, שאם יש משפחה שאין לה דיור ציבורי והיא מחכה---
רונן כהן: לא, מראש אומרים.
רונן כהן: על פי הסטטיסטיקה אנשים מחכים שנים, אנחנו מציעים לבחור אופציה נוספת, את יכולה לבחור במסלול שכירות ארוכת טווח, אנחנו לא בודקים אותך במשך חמש שנים, אנחנו מתחייבים לתת לך את זה במשך חמש שנים ברציפות, או 1,750, או 2,200, לפי גודל המשפחה, ואת לא נבדקת.
רונן כהן: לא כל שנתיים מחדש ולא כלום.
רונן כהן: יש אנשים שעשו את ההחלטות האלה, כי הם הבינו שיכול להיות שאחרי שנתיים גם תבוטל להם הזכאות.
מירי רגב: נציג האוצר.
מירי רגב: תספר לנו איך המדינה מתכוונת להתמודד עם המחסור הגדול בדיור ציבורי.
צחי דויד: אני מתקשה קצת לתקוף את זה בהיבט של פריפריה, זה באמת דיור ציבורי בכללותו.
צחי דויד: בטח ממה שאומרים פה, שגם בפריפריה נוצר מחסור בדירות בדיור ציבורי.
צחי דויד: בהקשר למה שהוא אמר על התכנית של שכירות ארוכת טווח, אחת הבעיות שזוהו, וזה היה על ידי משרד ראש הממשלה, זה שחלק מהאוכלוסייה הזאת מתקשה להתמודד בשוק הפרטי עם השכירות, עם יחסי שוכר-שכירות, חששו מזה ורצו פתרון יותר מוגן, אז עברה החלטת ממשלה, לפני לדעתי---
מרינה סולודקין: לא חששו, לא היה מספיק כסף.
צחי דויד: לא, בהנחה שהם מקבלים את ה-1,750, או 2,200, אחד הפתרונות שהוצעו זה שכירה של מבנים של הסוכנות ושבעצם ישכרו מהסוכנות את השכירות ארוכת הטווח הזאת.
מרינה סולודקין: על זה אני אספר.
צחי דויד: והאוצר גם גיבה את ההחלטה הזאת והועבר גם כסף לסוכנות, לשיפוץ המבנים האלה.
מרינה סולודקין: זה רק 700 דירות שיהיו ב-2011, אם יהיו.
מירי רגב: ל-700 משפחות.
מירי רגב: מה הלאה?
צחי דויד: אחד הקשיים זה באמת המכר של הדירות בדיור ציבורי.
צחי דויד: כאשר דירה נמכרת, היא יוצאת מהפול, היא לא מתפנה יותר.
צחי דויד: משפחה חדשה שזכאית לא יכולה להיכנס אליה יותר, היא נמכרה.
צחי דויד: בחלק גדול מהמקרים המכירה היא מאוד מוצדקת והיא למשפחה שהיתה נשארת בכל מקרה הרבה שנים באותה דירה, ואז בעצם לא הפסדת כלום.
צחי דויד: בחלק מהמקרים אתה מוכר למישהו שאולי היה מפנה את הדירה בכל מקרה, מסיבות כאלה ואחרות, וזה מקטין את ההיצע.
מירי רגב: אני שואלת, האם הממשלה חושבת על זה שברגע שהיום בונים יותר ויותר דירות---
צחי דויד: כרגע המבצע הנוכחי של המכר הוא עד סוף 2010.
צחי דויד: לקראת סופו אני מניח שתיבחן המדיניות הזאת, אבל זאת כבר החלטה ברמה גבוהה יותר.
מירי רגב: זאת אומרת שכרגע אין פתרון מעבר ל-700 האלה.
צחי דויד: יש את השכירות ארוכת הטווח שזה פתרון לא רע מבחינה כספית.
מירי רגב: לא יודעת אם זה פתרון לא רע, אלה דירות של הממשלה, אז המשפחה משלמת שכר דירה, 400-500 שקלים, גם אם נותנים לה 2,200 מתוך שכר דירה של 4,000 שקל, זה להוציא עוד 1,700 שקלים כשלא בטוח ששניהם עובדים.
צחי דויד: כמו הדוגמה שניתנה פה לגבי 200 מיליון שקל, אז הוא אמר שזה 200 ומשהו דירות, וזה נותן פתרון ל-200 משפחות.
צחי דויד: סיוע בשכר דירה, שהוא פחות משמעותי, נותן היום פתרון לפי 20 ו-30 מזה משפחות.
צחי דויד: כלומר יש פה עניין של עומק הטבה.
צחי דויד: דיור ציבורי זה עומק הטבה מאוד מאוד גדול, זה מקטין את הגמישות שלך לכמה אנשים אתה יכול את ההטבה.
צחי דויד: זו שאלה של לכמה אנשים ניתנת ההטבה ואיזה עומק הטבה אני נותן.
צחי דויד: אז סיוע בשכר דירה, שהוא היום יותר מקובל, מבחינת המדיניות הממשלתית, נותן הטבה פחות גדולה, אין ויכוח על זה, ביחס לדיור ציבורי, אבל הוא נותן אותה להיקף אדיר של משפחות, גם אם היא הטבה פחות עמוקה.
צחי דויד: בנוסף, קיים מסלול של שכירות ארוכת טווח שההטבה כן יותר עמוקה, ואני מקווה שזה מסלול שיתפתח.
מירי רגב: אבל למה לא בונים דיור ציבורי?
צחי דויד: היום המגמה היא לא לבנות.
מירי רגב: אתה בונה לא דיור ציבורי, אבל היום אתה נותן לקבלנים תמריצים.
מירי רגב: נניח קבלן בונה שיכון בבניין רגיל, כדי שלא נהפוך אותם לסלאמס שאנחנו מכירים, איקס דירות בכל בניין שאתה בונה, הממשלה מתחייבת לקנות את זה מהקבלן, לטובת דיור ציבורי.
מירי רגב: זה היה פעם.
מירי רגב: הרי לא יהיה מצב שיהיו לנו פחות עניים במצב שיש היום, המצב רק הולך ומחמיר.
מרינה סולודקין: הוא לא יסביר, זו אידיאולוגיה של קפיטליזם אכזרי, לא לבנות דיור ציבורי.
מרינה סולודקין: אני לא הייתי כאן כשהמדינה היתה נורמלית.
מרינה סולודקין: בשנות החמישים והשישים, כשהגיע גל גדול מארצות שונות, אז המדינה בנתה 150,000 יחידות דיור ואוכלוסייה גדולה נכנסה ויכלה להתקיים בארץ, בתנאים די קשים אבל עם גג על הראש.
מרינה סולודקין: מה יש עכשיו?
מרינה סולודקין: ב-98' הכנסת קיבלה את החוק של רן כהן ושבח וייס.
מרינה סולודקין: שם החוק היה 'דיור ציבורי', אבל זה היה חוק של הפרטה של הדיור הציבורי, ואם לפני 98' היו 150,000 עכשיו יש לנו 70,000 והתהליך של ההפרטה נמשך, ולא בונים כמעט כלום.
קריאה: את מסכימה שהחוק הזה היה טעות.
מרינה סולודקין: החוק היה טעות ואני הייתי היחידה שעמדתי בהצבעה ואמרתי ש'ישראל בעלייה' נגד וחשבו שהם יהרגו אותי, בגלל שזה היה כל כך חשוב לאלה שהגיעו, העניים.
מרינה סולודקין: במשרד הקליטה היה תור של 40,000 יחידות, 60,000 איש, רובם קשישים שאף פעם לא יוכלו לקנות את הדיור, קצת פחות אמהות חד הוריות, שלפי קריטריונים, אחרי עשר שנים, כשהם נכנסים למשרד השיכון, הם לא מתאימים לקריטריונים בגלל שאמהות חד הוריות לפחות משלושה ילדים זה לא זה.
מרינה סולודקין: אז הצעתי חוק שבכל שנה המדינה קונה 5% של בנייה חדשה, ראש הממשלה הסכים לעשות ועדה, ועדת הדיור הציבורי, ואני ישבתי כמה ישיבות, יחד עם משרד האוצר, שיכון ועוד כמה גורמים, אבל ההר הוליד עכבר והעכבר הזה היה שלסוכנות היהודית יש דירות לא מאוכלסות במרכז הארץ, שזה טוב, מרכזי קליטה וגם משרדים של הסוכנות, ובגלל ששרנסקי בראש הסוכנות הוא הסכים שהוא נותן 700 דירות לשיפוץ ואחר כך לאכלוס.
מרינה סולודקין: אבל כשעשו חישוב של 700 ו-60,000, אז רואים שאנחנו לא עשינו כלום.
מרינה סולודקין: מה שאני אומרת, שזו בעיה לאומית, מדינה שקולטת עלייה מארצות מצוקה לא יכולה לאפשר לעצמה לא לבנות.
מרינה סולודקין: אבל זה לא באידיאולוגיה, באידיאולוגיה 'אנחנו ניתן עוד קצת בשכירות ארוכת טווח', כשעדיין זה לא לכולם וזה לא מספיק למחירי הדירות, במיוחד למשפחות עם מעט נפשות, 1, 2, 3, ואני אומרת שכאן בוועדה אנחנו צריכים לחשוב.
מרינה סולודקין: אני עומדת לפני מרד אזרחי ברחוב שלי, בגלל ששבע שנים לא בונים כלום, לא הוסטלים, לא מקבצי דיור, שכירות ארוכת טווח זה לא במרכזים של עלייה.
מרינה סולודקין: כשהייתי סגנית השר, ראיתי שדווקא בערים שאין לי אוכלוסייה שם, יש שכירות ארוכת טווח.
מירי רגב: זה לפי העיר או לפי הצורך של הבן אדם?
רונן כהן: זה השתנה, עשו התאמות למקומות מסוימים.
רונן כהן: איפה שיש מספיק בתי גיל הזהב, אז אין---
מרינה סולודקין: אני חושבת שאם אנחנו חושבים על הארץ, אנחנו צריכים להוציא את הזקנים שלנו מהשוק של השכירות, בגלל זה המחירים שלנו מטורפים.
מרינה סולודקין: אלה אנשים שלא צריכים להיות בשוק השכירות, זה לא היה ככה בשנות החמישים והשישים, ואחר כך אפשר לחשוב על דיור בר השגה לצעירים.
מרינה סולודקין: אנחנו לא פותרים את הבעיה של האוכלוסייה הקשישה.
מרינה סולודקין: הם גם מסכימים לגור בפריפריה, בכל הערים שיש, יש רק בעיה עם מקבץ דיור אחד בשדרות.
מירי רגב: אני רוצה לשמוע את ההתייחסות של ראשי הערים.
מירי רגב: מה אתם חושבים על העניין הזה?
מאיר כהן: אני רוצה להגיד שבניגוד לדלתות הסגורות, או לאטימות שאנחנו מגלים במשרדים אחרים, יש פתיחות בלתי רגילה בינינו, לפחות בדימונה, ואני חושב שאני גם מביע את דעתם של ראשי ערים בדרום, לבין עמידר.
מאיר כהן: אני חייב לציין שזה אחד המקומות שאנחנו יכולים להתקשר למנהל הכללי ולהגיע אליו, וזה יפה מאוד, ואני אומר את זה לזכותך, מר ברוש, שיש פתיחות בלתי רגילה.
מאיר כהן: הסיפור של מכירת הדירות לאנשים שגרו שם הוא סיפור טוב.