GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבישי ברוורמן: נסיעה פנים עירונית במרכז הארץ עלתה מאז חודש יולי בעשרה אחוזים, משישה שקלים ל-6.60, בעוד שמדד המחירים לצרכן ירד ב-0.3 אחוז.
אבישי ברוורמן: מעבר לדברים האלה, אני מעלה את הנושא הזה במשרד התחבורה אבל מעבר לזה.
אבישי ברוורמן: אחת הבעיות המרכזיות היא שהייתה כאן מחאה חברתית והמחאה החברתית ביסודה אמרה שהקבוצות החלשות ומעמד הביניים, כוח הקנייה הבסיסי שלהן הולך ונפגם.
אבישי ברוורמן: בפריפריה זה עוד הרבה יותר חזק.
אבישי ברוורמן: לכן מה שקרה, אני מסתכל היום ורואה שכאילו לא הייתה מחאה חברתית.
אבישי ברוורמן: אנחנו מציגים בוועדה הזאת שמדינת ישראל היא המדינה האי שוויונית ביותר במערב, להוציא את ארצות הברית, אבל כשאנחנו מודדים את אי השוויון, אנחנו מודדים אותו לפי היחס בין השקל לדולר וליורו כשאנחנו פשוט ממירים את השקל לדולר.
אבישי ברוורמן: המדד הרלוונטי לצרכן הוא מה שנקרא ה-PPP, כוח הקנייה, ה-פרסצ'סינג פאוור פריטי.
אבישי ברוורמן: לכן, אם אנחנו מסתכלים היום – אולי להוציא את מחירי הבריאות – מה שקורה במחירים האחרים בארץ, בתחבורה, בדלק, בחשמל, במוצרי המזון, ישראל לדעתי כבר חודרת לעולם שלישי.
אבישי ברוורמן: היה הרבה מאוד רעש לגבי מה שקורה באוטובוסים לגבי הדרת נשים אבל במקרה הזה, התהליך הזה, גם של עליית מחירים וגם של הקשיים מביא להדרת אנשים, נשים וגברים, מלהשתמש בתחבורה הציבורית.
אבישי ברוורמן: אתה מסתובב ואתה רואה שהכל מפוצץ, אתה רוצה לחזק את התחבורה הציבורית כדי להגדיל את היעילות, לשפר את היכולות ולתקן את אי השוויון.
אבישי ברוורמן: לכן התהליך הזה בתחבורה, עם כל הנושא לגבי יוקר המחייה – וכמו שאמרת שלגבי המניות כולם יושבים וגם על הנושא הזה עוד נדון, מי מקבל ומי לוקח, איפה יש אחריות – בנושא הזה אנחנו לאט לאט נסוגים.
אבישי ברוורמן: הקבוצות החלשות הן בכלל לא במשחק.
אבישי ברוורמן: כל הוויכוח התחיל עכשיו על מעמד הביניים כי לצערי – וכאן אני מצטער, אני מעיר גם הערה פוליטית – מה שמדהים אותי זה שמדיניות בה התחיל מר נתניהו על פני זמן, ונכון שבישראל הסובסידיות הציבוריות היו כל כך גבוהות לקראת שנות ה-80 ואתם זוכרים את ההיפר-אינפלציה בשנת 1984 ולכן היה צריך ללכת לתהליך בו מורידים את הסובסידיות כדי להגיע לאיזון.
אבישי ברוורמן: בתהליך הזה אנחנו הגענו למצב שההוצאות שלנו לגבי המוצרים הבסיסיים – בריאות, חינוך וכל הדברים האחרים – הן נמוכות מהמדינות הרציניות במערב ולאט לאט אנחנו ממשיכים בתהליך הזה בו לא רק הקבוצות החלשות נמצאות אלא גם מעמד הביניים.
אבישי ברוורמן: מה שמפתיע, אבל זה לא קורה כאן אלא זה קורה גם בארצות הברית, שאותם ציבורים חלשים בפריפריה ובמקומות אחרים, שהם הפגועים לכל אורך הדרך בכל המדיניות הזאת, הם מצביעי ליכוד.
אבישי ברוורמן: לכן השאלה היא איך הם מצביעים ליכוד.
אבישי ברוורמן: מביאים להם פתאום את ארץ ישראל השלמה, מביאים להם את שלמות המשפחה, פגיעה באוכלוסייה הגאה והדבר הזה קורה גם בארצות הברית עם הימין הרפובליקני.
אבישי ברוורמן: לכן בצורה מאוד ברורה הממשלה הזאת הולכת בתהליך בו יש דיונים אדירים על חוק טרכטנברג ואיך הוא ישנה את חוק ההסדרים, אבל בסופו של דבר אנחנו בתהליך שכוח הקנייה של הציבור הוא כזה כך שהפעם יצאו לציבור גם מעמד הביניים.
אבישי ברוורמן: אני מבקר בשקט ובלי תקשורת בבית העם עם אותם נציגים של המחאה החברתית שלא הלכו לפוליטיקה והם מרגישים די אבודים כי הם מרגישים שבאיזושהי צורה חלק מהשחקנים נכנסו לפוליטיקה.
אבישי ברוורמן: בעצם הסיפור הזה שהקבוצות החלשות הן מחוץ למשחק, אף אחד לא סופר אותם, ומעמד הביניים שפתאום התעורר – ואלה צעירים שהם מורים, עובדים סוציאלים ורופאים – לא רק שלא יוכלו לקנות דירה אלא אין להם כאן הכנסה על פני זמן.
אבישי ברוורמן: אני מסיים את דבריי וסליחה שאני מאריך אבל בשבילי הסיבה היחידה להקמת מדינת ישראל, מעבר לזכות קיום לחזור לארץ האבות, היה לבנות חברת מופת כי גם זאת הסיבה לקיום העם היהודי.
אבישי ברוורמן: אם לא בונים חברה שיש בה כלכלה צודקת וחברה הוגנת אלא חברה שמורידה מיסים לאנשים, שבונה קפיטליזם אוליגרכי עם קבוצה מסוימת שמחוברת לממשלה ובסופו של דבר אומרת לנו שאנחנו, האצילים, נביא עם הכתפיות שלנו ונסחב את המעמד הבינוני ואת הקבוצות החלשות – כמו שנתניהו עם הימין הרפובליקני, עם ג'ורג' בוש הבטיחו בארצות הברית – התוצאה היא בסופו של דבר לפעמים הצלחה בבחירות, הצלחה בסקרים אבל התרסקות הולכת ועולה כאשר רוב האוכלוסייה מתחיל להיות פשוט לא שייך למשחק.
אבישי ברוורמן: גם ההפרטות ברובן לא מביאות לתחרותיות אלא חלק מהן הן אופיום אוף OPM, כאשר לוקחים את החיסכון לטווח ארוך.
אבישי ברוורמן: לכן הכול אותו תהליך.
אבישי ברוורמן: כמו שאמר ידידי היושב ראש, בשאלות האלה תכף יסבירו שזה עוד קצת ככה ועוד קצת ככה.
אבישי ברוורמן: כל הווקטור הזה של כוח הקנייה של הציבור הולך ונפגע ואז יסבירו לך שצריכים לשמור בדיוק על הגירעון כדי שלא נהיה כמו יוון.
אבישי ברוורמן: כאן זאת לא הבעיה של יוון.
אבישי ברוורמן: תודה לאל אנחנו עם חוב לאומי לתוצר בצורה רצינית, אבל אם אנחנו לא נעלה את ההוצאות הציבוריות ונשמור על הגירעון – ישראל היא אחת המדינות הבודדות בעולם ששמה מגבלה גם על גירעון וגם על הוצאות ציבוריות כאשר חלק מההוצאות הציבוריות, כולל רפורמה בממשלה, צריך לעשות אבל במקביל הסיפור הזה שנמשיך על התוואי הזה של נתניהו, אני חושב שבעוד ארבע-חמש שנים, ואולי קודם, יהיה מרי אזרחי.
אבישי ברוורמן: את הדברים האלה, לצערי, חלק מהדיבורים בכלכלה, אני אומר שיש אנשים שמייצגים את האינטרסים והגיע הזמן לדבר על כלכלה לא רק של צמיחה ותוצר לאומי, לא רק של אבטלה של חמישה אחוזים שתהיה עוד מעט שבעה אחוזים ותעלה על פני זמן עם עובדים זמניים ובעיה של אי-שוויון, אלא על כלכלה צודקת שיש בה גם יעילות וגם תחרותיות.
אבישי ברוורמן: הנושא הזה של המחירים הבסיסיים, כרגע כבר נעלם בשקט ותכף אני אקבל 3,000 מספרים למה אנחנו לא מחשבים את זה נכון.
משה גפני: רותם סלע, שב כאן, אני רוצה לומר לך משהו.
משה גפני: חבר הכנסת ברכה לא נמצא מכיוון שדודו נפצע בתאונת דרכים ואנחנו מאחלים לו החלמה מהירה.
משה גפני: מחליף אותו חבר הכנסת חנא סוייד.
משה גפני: הנאום שלך, חבר הכנסת אבישי ברוורמן, היה אפשר לנאום אותו לא רק על התחבורה הציבורית.
משה גפני: הנאום הוא נאום טוב.
משה גפני: אני לא יודע לגבי הרפובליקנים בארצות הברית, שם לא הייתי, אבל אני יודע לגבי הליכוד.
משה גפני: אנשים, תעשה להם מה שאתה רוצה, הם מצביעים ליכוד.
משה גפני: גם אצלנו, אני יכול לעבוד עבורם אבל הם מצביעים ש"ס.
משה גפני: זה תהליך.
אבישי ברוורמן: תהליך עצוב.
אבישי ברוורמן: יש מוח לאדם אבל הוא לא משתמש בו .
יצחק וקנין: כמו שאני שואל הרבה פעמים מה היינו עושים אם לא היו החרדים, אני שואל מה היה עושה משה גפני אם לא הייתה ש"ס.
משה גפני: אני עזרתי בהקמתה ואני לא מצטער על כך.
משה גפני: אני הייתי אצל ראש הממשלה לפני המחאה החברתית.
משה גפני: לא לפני טרכטנברג אלא לפני המחאה החברתית, כשהוא עשה מסיבת עיתונאים בקריה בתל אביב.
משה גפני: ישבתי אתו גם במשרד כאן וגם במשרד שלו בתל אביב.
מרינה סולודקין: בנושא הדיור הציבורי?
משה גפני: היה אז הנושא של הפחתת מחירי הדלק.
משה גפני: אמרתי לו שבהפחתת מחירי הדלק הוא פותר בעיה של קבוצה, ובמחירי התחבורה הציבורית הוא פותר בעיה של קבוצה יותר גדולה.
משה גפני: אם אתם זוכרים, במסיבת העיתונאים שלו הוא דיבר גם על הפחתת המחירים בתחבורה הציבורית.
משה גפני: לא משנה שזה היה אי שם באמצע.
משה גפני: זאת אומרת, זה גם לא משרד התחבורה.
משה גפני: הדיון הזה הוא משרד התחבורה אבל אתה הבאת את הנושא לגבהים והגעת עד ג'ורג' בוש, אבל אנחנו עוסקים ביהודה אלבז.
אבישי ברוורמן: אבל זה לא יהודה אלבז.
יהודה אלבז: תנו לי תקציבים ואני אוזיל לכם מה שאתם רוצים.
משה גפני: אני רוצה לומר לך עוד דבר כי אמרת הדרת נשים.
אבישי ברוורמן: אמרתי מהדרת הנשים להדרת אנשים, כולל נשים.
משה גפני: רציתי לומר לך שרותם סלע הוא עיתונאי שיושב כאן.
משה גפני: הוא כתב כתבה במגזין של "מעריב, כתבה של שני עמודים.
משה גפני: הייתה שם תגובה שלי ותגובה של זהבה גלאון.
משה גפני: הוא הביא מקומות בכל העולם.
אבישי ברוורמן: באיזה נושא הוא כתב?
משה גפני: דיברת על הדרת נשים ואתה מבין שאני לא יכול לתת לזה לעבור ככה.
משה גפני: דיברתי עם פרקליט המדינה ואמרתי שבכל העולם יש הפרדה באוטובוסים.
משה גפני: כתב רותם סלע, אני לא יודע איך העורכים של "מעריב" לא פיטרו אותו, כתב כתבה ענקית שבטוקיו ארגוני הנשים הפמיניסטיות דורשות ומקבלות אוטובוסים נפרדים לנשים.
משה גפני: במקסיקו ובעוד מקומות בכל העולם, יש אוטובוסים נפרדים לנשים.
משה גפני: הארגונים הפמיניסטיים דורשים את זה מכיוון שהם אומרים שאישה לא יכולה – אם היא חסה על כבודה – לנסוע באוטובוס.
משה גפני: אתה נוסע באוטובוס בתל אביב ואתה רואה את הצפיפות בשעות השיא.
ירח טוקר: שכחת לומר שגברים נכנסים ומקבלים מכות.
משה גפני: הוא כתב שבטוקיו הגברים נכנסים לאוטובוס של הנשים ומקבלים מכות.
משה גפני: הוא שאל את זהבה גלאון בכתבה והיא אמרה: נכון, אני תומכת בזה אבל כאן יש לזה גם את ההיבט הדתי.
משה גפני: כך היא אמרה בכתבה.
משה גפני: אני אמרתי שאם לא היה את ההיבט הדתי, זהבה גלאון הייתה נוסעת לטוקיו ומביאה את המודל לכאן.
משה גפני: אישה יכולה לנסוע באוטובוס צפוף היום?
אבישי ברוורמן: אם כן, הבעיה היא צפיפות.
משה גפני: מה שאמרת.
יצחק וקנין: למה ללכת רחוק?
יצחק וקנין: אני מחזק אותו.
יצחק וקנין: יש חוק של "תנו לחיות לחיות".
יצחק וקנין: כל עוד זה עניין של חיות וארגוני טבע, ירוקים וכולי, הכול יכול להסתדר במדינה הזאת.
יצחק וקנין: כולם ישתקו, יעצמו עיניים ולא יראו כלום, אבל עכשיו מחייבים אותנו החקלאים ואסור לנו לגדל יותר משני עופות בתא.
משה גפני: איפה שי חרמש כשצריך אותו?
יצחק וקנין: אסור לנו לגדל כי יש צפיפות.
יצחק וקנין: הם כותבים שאלה סטנדרטים אירופאים.
יצחק וקנין: עכשיו אנחנו צריכים לבנות לולים שעולים הון תועפות ולשדרג הכול.
יצחק וקנין: אם זה נכנס לנושא דתי, המדינה הזאת מאבדת את עצמה לדעת.
משה גפני: מה היינו עושים בלי הדתיים?
אבישי ברוורמן: היינו צריכים להמציא אותם.
משה גפני: חבר הכנסת חנא סוייד.
חנא סוייד: אדוני היושב ראש, באמת הציבור הרחב לא יכול להבין ולעכל למה צריך בזמן הזה ובתקופה הזאת להעלות את תעריפי הנסיעה הציבורית בשלושה אחוזים.
חנא סוייד: אכן פורסם כפי שעמיתי פרופסור ברוורמן אמר, שבשנה האחרונה, בחישוב נומינאלי, התעריפים עלו ב-14 אחוזים ואנחנו רוצים לדעת את האמת לגבי זה.
חנא סוייד: עלייה של 14 אחוזים בשנה בתעריפי התחבורה הציבורית בתקופה הזאת, לדעתי זאת שערורייה.
חנא סוייד: אני רוצה לשאול האם בגלל ההצלחה עליה דובר בתחבורה הציבורית, דווקא בגלל ההצלחה הזאת רוצים לייקר את התעריפים?
חנא סוייד: אולי יש תימוכין נוספים מלבד הניסיון של הגברת לגבי ההצלחה.
חנא סוייד: האם יש אינפורמציה נוספת שאתה יכול להוכיח באמת שיש הצלחה בקו הזה במסלול המיוחד והתחבורה הציבורית?
חנא סוייד: אני חושב שכאן מדובר במדיניות מוטעית והיא הניגוד המוחלט לעידוד השימוש בתחבורה הציבורית.
חנא סוייד: זה דבר שמהווה פגיעה בשכבות החלשות וזה מגדיל פערים.
חנא סוייד: אני חושב שכל צעד, כל חוק היום – כפי שבארצות הברית היום מודדים כל חוק בכמה מקומות עבודה הוא מייצר – אנחנו צריכים למדוד כל חוק, כל החלטה וכל תקנה איך היא משפיעה על אי השוויון ועל פערים.
חנא סוייד: זה כלי המדידה אותו אנחנו צריכים לאמץ כאן.
חנא סוייד: אני חושב שבפריפריה אין תחבורה ציבורית.
חנא סוייד: בפריפריה, היכן שהמצב הסוציו אקונומי קשה וצריך לתמוך בשכבות החלשות, שם אין תחבורה ציבורית.
חנא סוייד: אני רוצה לציין עוד משהו בהקשר הזה.
חנא סוייד: אני לא רק חושב על איך לנסוע מתל אביב לירושלים, בשני הערים האלה יש מקומות עבודה, אלא על איך לנסוע מהגליל למרכז כדי לזכות במקום עבודה וכמה עולה לאנשים לנסוע מהפריפריה למרכז כדי להגיע למקומות שמציעים מקומות עבודה.
חנא סוייד: זה מבחן אמיתי.
חנא סוייד: דבר נוסף אדוני היושב שבאותה הזדמנות אני רוצה לומר.
חנא סוייד: יש לי ספקות לגבי ההרכב של מדד המחירים לצרכן.
חנא סוייד: אני חושב שמדד המחירים לצרכן כבר לא באמת מייצג את ההרגשה האמיתית של יוקר המחיה.
חנא סוייד: אני חושב שצריך ביוזמת הוועדה כאן לבקש רביזיה ולחקור מחדש כמה הרכב מדד המחירים לצרכן מייצג את יוקר המחיה במדינת ישראל.
משה גפני: אתה מציע שאנחנו נקיים בוועדה דיון על הנושא הזה?
אבישי ברוורמן: אני חושב שאפשר לפנות לפרופסור יצחקי ולדון בכל הנושא הזה של כוח הקנייה והמדדים.
אבישי ברוורמן: אני חושב שזה יכול להיות דיון נכון.
חנא סוייד: וההרכב.
חנא סוייד: הסל.
אבישי ברוורמן: אנחנו יכולים לעזור לך בזימון אנשים לדיון משמעותי בנושא הזה.
אבישי ברוורמן: חנא, נעשה את זה.
משה גפני: יכול להיות שבאמת צריך לשנות.
אבישי ברוורמן: כל מדדי אי השוויון, יוקר המחיה, מה מודד ומה לא מודד.
אבישי ברוורמן: הגיע הזמן לקיים דיון בנושא.
חנא סוייד: מדד המחירים הוא פונקציה של צריכה, הוא פונקציה של אורח החיים אבל אורח החיים משתנה ובהתאם צריך לשנות את מה שהוא מודד ואת המרכיבים.
חנא סוייד: הערה אחרונה וכאן אני מתחבר לדברי המקרו של ידיד פרופסור ברוורמן.
חנא סוייד: כשמדברים על מדיניות צנע, מהי מדיניות צנע?
חנא סוייד: זה יוקר, אלה התייקרויות, זאת פגיעה בפנסיה ואלה הרבה דברים.
חנא סוייד: מה לא קורה אצלנו?
חנא סוייד: אמנם בקנה מידה אולי יותר קטן, אבל אנחנו בליגה הזאת.
חנא סוייד: אני לא רוצה להגיד שאנחנו יוון אבל התייקרויות יש לנו, פגיעה בפנסיה באופן עקיף ובכל מיני צורות יש לנו ולכן אני לא יודע למה האופוריה הזאת באוצר לגבי ביצועים.
משה גפני: אבל יש חלק אחר שאנחנו לא יוון אלא אנחנו בקצה השני של העולם.
חנא סוייד: לא אמרתי שאנחנו יוון.
משה גפני: האבטלה יורדת, הצמיחה גדולה.
משה גפני: אתה צודק לגבי מעמד הביניים.
פניה קירשנבאום: כבוד היושב ראש, האמת היא שהדיון מנושא תעריפי התחבורה גלש למצב הכלכלי במשק בכלל.
משה גפני: חייבים לומר שהוא מאוד מעניין.
פניה קירשנבאום: אני יכולה לחזור על המנטרה שלי ולומר בעניין הזה משהו.
פניה קירשנבאום: לפני שאני חוזרת לאג'נדה אומר שאין לי ספק שאנחנו עומדים בפתח של משהו שעוד לא ידענו כנראה במדינת ישראל.
פניה קירשנבאום: מה שראינו בקיץ שעבר, זה יהיה דבר קטן לעומת מה שמצפה לנו קרוב לוודאי בקיץ הבא, כמו שאני מקווה.
משה גפני: רע או טוב?
פניה קירשנבאום: אני מדבר על גל מחאה נוסף.
אבישי ברוורמן: היא אומרת שהוא יהיה אפילו בצורה יותר אלימה.
פניה קירשנבאום: אני אומרת את זה מכיוון שהיו הרבה הבטחות ומעבר להבטחות לציבור היו הרבה ציפיות שגל המחאה הזה יביא לאיזה שהם צעדים וישפר מצב בשלושה נושאים בגינם קמה המחאה: דיור, יוקר המחיה ונטל המסים.
פניה קירשנבאום: בשום תחום מהתחומים האלה, לא פתרנו דבר.
מגלי והבה: ראש הממשלה אומר שהוא פתר את כל הבעיות של טרכטנברג.
מגלי והבה: שמעתי אותו.
משה גפני: את הבעיות של טרכטנברג אבל לא את הבעיות של הציבור.
פניה קירשנבאום: אתה תזמין את ראש הממשלה והוא יענה לך.
פניה קירשנבאום: אני לא עונה במקומו אלא מדברת בשמי.
חנא סוייד: אין קואורלציה בין הבעיות של טרכטנברג.
פניה קירשנבאום: אם אני מסתכלת, בכל התחומים עליהם הציבור זעק, אנחנו לא הבאנו לציבור כל בשורה.
פניה קירשנבאום: אנחנו יכולים לומר שהדיור הוזל או דברים כאלה, אבל אין מספיק דיור.
משה גפני: במיסוי יש שינוי.
משה גפני: לא מספיק, אבל יש שינוי.
משה גפני: מורידים את המיסים העקיפים.
פניה קירשנבאום: כבוד היושב ראש, ההישג היחידי במיסוי, אפשר לשייך אותו לוועדת הכספים בכך שבשכר בין 8,000 ל-14 אלף שקלים דאגנו שתהיה ירידה במיסוי.
פניה קירשנבאום: זה ההישג היחידי ו כל השאר לא נוגע לאף אחד ולשום דבר.
פניה קירשנבאום: לכן לומר שיש הישג במיסוי, זאת טעות.
פניה קירשנבאום: כל הסיפור של חינוך חינם – סליחה שאני נכנסת לזה – זה דבר שהוא לא חדש ואין בשורה גם בנושא הזה של החינוך.
פניה קירשנבאום: אנחנו נשמע את הבשורה הזאת ב-1 בספטמבר 2012 כשנבין שאין שם בשורה.
פניה קירשנבאום: לכן אני מרגישה שבאמת אנחנו לא עשינו שום דבר.
פניה קירשנבאום: עכשיו אני אומר למה אני חושבת שאנחנו לא עושים.
פניה קירשנבאום: במדינת ישראל, 38 אחוזים מהציבור הם אלה שמשתכרים ומשלמים את המיסים.
פניה קירשנבאום: לו ה-38 אחוזים האלה היו גדלים ל-45 אחוזים, אולי היינו נראים גם קצת אחרת.
פניה קירשנבאום: אני רוצה לחזור לנושא התחבורה.
פניה קירשנבאום: אני מסכימה שיש שיפור בתחבורה הציבורית והמסלול המהיר עם הקו שמגיע לירושלים, למוסדות הממשלה, הביא לשיפור.
פניה קירשנבאום: אני אישית מכירה הרבה אנשים שרצו לעזוב את העבודה, אלה שבאים מתל אביב, אבל הנושא הזה פתר להם בעיה והם יכולים להגיע.
פניה קירשנבאום: אני מקווה שהקו הזה לא ימות כי אני שומעת גם שאלות לכאן ולכאן.
פניה קירשנבאום: אם תהיה שם בעיה, זה ייצור בעיה להרבה עובדי כנסת ומשרדי ממשלה.
קריאה: על איזה קווים היא מדברת?
פניה קירשנבאום: על קו 100.
משה גפני: על הקו מירושלים לתל אביב.
פניה קירשנבאום: יהודה, יש לי שאלה.
פניה קירשנבאום: אנחנו עדים למה שקורה בשבועות האחרונים ואני מדברת על התחבורה לחיילים.
פניה קירשנבאום: אני רוצה לנצל את הבמה הזאת ולשאול אותך.
פניה קירשנבאום: הבן שלי בצבא ויש לו חברים ואף אחד לא מבין איך קורה שדווקא אלה שמגינים על מדינת ישראל, דווקא אלה שמגיעים הביתה פעם בשבועיים-שלושה, דווקא להם אנחנו עכשיו מקצצים ומכבידים עליהם.
פניה קירשנבאום: עכשיו גם יהיה להם רב-קו ונגיד שהחייל גר בעפולה ורוצה לנסוע לחברה שלו שגרה בבאר-שבע, אז הרב-קו לא עובד לשם.
פניה קירשנבאום: מה קורה עם הסיפור הזה?
פניה קירשנבאום: מה אנחנו רוצים מהחיילים האלה?
פניה קירשנבאום: עד איפה אנחנו רוצים לקצץ?
פניה קירשנבאום: עכשיו נאריך להם את קווי הנסיעה כי ברכבת יש בעיה ואלה שגרים בנתניה ומשרתים בדרום, יצטרכו לנסוע ביום ראשון לפחות ארבע שעות.
פניה קירשנבאום: אני רוצה לשמוע תשובה, למה אנחנו מנסים דווקא לחסוך על החיילים.
מגלי והבה: אדוני היושב ראש, אני רוצה להתייחס לנקודה אחת חשובה שציין נציג משרד התחבורה.
מגלי והבה: הוא אמר שיש לו בעיה של כסף, של תקציבים, אבל אני חושב שאין לו בעיה תקציבית.
מגלי והבה: אישרו תקציב של 8,7 מיליארד שקלים לתשתיות ולתחבורה, ואנחנו יודעים כמה כסף חוזר בסוף השנה.
מגלי והבה: ראש הממשלה וחברי הקואליציה – לא כולל אותך – מתהדרים בצדק החברתי, בשינויים ובסיוע, אבל מה הבעיה לתת מאותו כסף שחזר?
מגלי והבה: הרי רכבת לקריית שמונה ולאילת, אולי הנכדים שלנו יראו אותה.
מגלי והבה: הרי הכול זה סדר עדיפויות אבל כרגע הציבור סובל, במיוחד בגלל המחירים ועליית המחירים אותה אנחנו רואים, והציבור הזה שסובל, אפשר לסייע לו בתקציבים שמשרד התחבורה יכול להסיט.
מגלי והבה: אנחנו נשמח לסייע כאן.
מגלי והבה: לא יכול להיות שמצד אחד יאמרו שהם רוצים לשפר את התחבורה ואת התשתיות אבל לא יהיה מי שייסע.
מגלי והבה: אנשים לא יוכלו לשלם עבור הנסיעה הזאת.
מגלי והבה: כל הבקשות האלה שייתנו כספים, השר צריך להסיט.
משה גפני: הוא אמר את זה בהערת אגב.
מגלי והבה: אני אומר את זה בהערה בסיסית.
מגלי והבה: התפקיד שלנו לומר את זה, שאת סדר העדיפויות צריך להסיט לנושא התחבורה הציבורית.
מגלי והבה: הופיע בפנינו שר התחבורה עת הוא הציג את התקציב וקיבל הרבה מחמאות.
מגלי והבה: נכון שיש מקומות שם הכניסו קווים חדשים ושינו את התחבורה הציבורית, אבל עדיין האנשים שצריכים ללכת לעבודה, האנשים שגרים בפריפריה, אנשים שגרים בצפון או בדרום ורוצים להגיע למרכז, עלות הנסיעה היא כזאת שכבר לא משתלם להם.
מגלי והבה: אם אנחנו רוצים לשנות את סדר העדיפויות, זה המקום.
מגלי והבה: חברי כנסת מכובדים באים ומציגים לך נתונים שמסתמכים על כך שעליית המחירים בנושא התחבורה הציבורית פוגעת בשכבות החלשות.
מגלי והבה: אני אזכיר לך את המספר שאני לא אוהב אותו והוא שיש למדינת ישראל 433 אלף משפחות מתחת לקו העוני.
מגלי והבה: מיליון ו-722 אלף נפשות.
מגלי והבה: כשאני שומע את הממשלה ואת דובריה, לפעמים אני חושב שאולי נפלתי באחת ממדינות המפרץ או באחת המדינות העשירות באירופה כי פתאום הכול טוב, יש צדק חברתי והכל משתנה אבל מה שקורה זה שאנשים לא מסוגלים לנסוע ועל כך צריכה להיות מלחמתנו, שיוסיפו תקציבים לסדר העדיפויות.
מגלי והבה: זה לא יזיק בדבר לא לתשתיות ולא לרכבת, לא לאילת ולא לקריית שמונה.
מרינה סולודקין: אדוני היושב ראש, שמענו כאן הרבה דברי טעם.
מרינה סולודקין: אני אומר שהדברים שאמר על קפיטליזם האוליגרכי של מר ברוורמן, היו מאוד מעניינים.
מרינה סולודקין: במגזינים מקצועיים אני קוראת שתופעה של פגיעה במעמד הבינוני ושחיקה, זאת לא רק מדינת ישראל אלא זאת גם אירופה וארצות הברית – זה משהו חדש – וזה קורה בעשור האחרון.
מרינה סולודקין: הכלכלנים לא הגיעו לפתרונות בנושא הזה.
מרינה סולודקין: אני מאוד מקווה שאנחנו במדינת ישראל נלמד איך מתמודדים עם האתגר הזה.
מרינה סולודקין: שוב אני רוצה לומר שלשמוע במדינה כל כך קטנה כמו מדינת ישראל שיש לנו פריפריה, זאת פגיעה באינטליגנציה.
מרינה סולודקין: שטח מדינת ישראל הוא מחצית השטח של מוסקבה.
מרינה סולודקין: לכן אני אומרת שאין פריפריה אלא יש תחבורה לא מספיקה ויש תחבורה יקרה.
מרינה סולודקין: אנחנו צריכים להתמודד עם זה והתחילו בכך.
מרינה סולודקין: השר סנה יחד עם אריק שרון, השר מופז ועכשיו השר כץ עושים עבודה אבל אני לא יודעת איך להגיע לרחוב שלי כשמעלים את משכורות חברי הכנסת ובאותו מעלים את מחיר התחבורה הציבורית בשלושה אחוזים.
משה גפני: מה זאת אומרת מעלים את שכר חברי הכנסת?
אבישי ברוורמן: האם אנחנו יכולים לפחות להציע הצעה שיקפיאו את עליית השכר של חברי הכנסת?
שי חרמש: יש ועדה ציבורית.
שי חרמש: זה פופוליזם.
משה גפני: היא יעשה מה שהיא רוצה והיא תגיד מה שהיא רוצה.
משה גפני: אתה תגיד בתורך.
שי חרמש: יש ועדה ציבורית שקובעת.
שי חרמש: כל רגע מתנצלים כאן.
משה גפני: שי, אני אוציא אותך.
משה גפני: אני מתכוון להביא לוועדה מה שבסמכותנו.
משה גפני: יתכנס הצוות לדון על שכר השופטים.
משה גפני: הסמכות שלנו היא על שופטים, על נשיא המדינה, על ראש הממשלה, השרים, הדיינים.
משה גפני: יש הצעה שעומדת על סדר היום וההצעה היא להצמיד את השכר לאמצע כי אז זה גם יוריד את שכר חברי הכנסת בהצמדה.
משה גפני: זה יובא בעזרת השם כאן להצבעה ואז נראה איך יצביעו.
משה גפני: עכשיו אני אומר לך שבפעם הקודמת כשהלכתי להצביע על זה, זאת הייתה הצעה של אילן לוין, הייתי לבד.
אבישי ברוורמן: אני מבטיח לך שאני מצביע אתך.
שי חרמש: אני לא יכול להצביע נגדך, כי אני ממלא מקום אבל אחרת הייתי מצביע נגדך.
משה גפני: היית מצביע נגד.
משה גפני: אתה יודע שהרוב היה נגדי.
שי חרמש: חבר'ה, מספיק להתנצל.
מגלי והבה: בדרך כלל שי לא צודק, אבל הפעם הוא צודק.
מגלי והבה: יש ועדה ציבורית שמחליטה.
משה גפני: עם כל הכבוד לך, לא צריך להצמיד את שכר חברי הכנסת לשכר הממוצע במשק.
משה גפני: זה פופוליזם?
משה גפני: זאת גזלת כספי ציבור.
משה גפני: ההצעה להצמיד את זה חצי למדד וחצי לשכר הממוצע במשק.
משה גפני: אתה תפשוט את הרגל?
שי חרמש: אבישי, ארבע שנים הקפיאו את המלצות הוועדה הציבורית.
שי חרמש: אני היום לא מבקש סליחה על כך.
שי חרמש: אני צריך להתנצל על שאני נכנס לבניין הזה.
אבישי ברוורמן: שי, אנשים מכובדים ורציניים יכולים לא להסכים.
שי חרמש: אני צריך לבקש סליחה על שאני מקבל משכורת.
אבישי ברוורמן: אתה לא צריך לבקש סליחה.
אבישי ברוורמן: אתה צריך רק לדבר בשקט.
משה גפני: אתה יכול לקבל משכורת ולתרום אותה.
שי חרמש: המשכורת שלי גם לא הולכת אלי.
משה גפני: שי, אתה לא צריך להתנצל.
משה גפני: קח את המשכורת ותרום אותה לישיבה, אם אתה לא רוצה אותה.
שי חרמש: אני אתרום אותה לקהילה.
משה גפני: מרינה, אני מתנצל.
משה גפני: אמרת דברים מאוד מעניינים.
מרינה סולודקין: אני אומרת שאני לא מקבלת העלאת שכר חברי הכנסת בזמן שיש העלאת תעריפים בתחבורה הציבורית.
אבישי ברוורמן: אני תומך בך.
משה גפני: זליג אורלנסקי, ממלא מקום ראש עיריית אלעד.
זליג אורלנסקי: כיוון שזמננו קצר, אני אומר את הדברים רק בראשי פרקים ואני אתן לנציגי בוועדת התחבורה, הרב גרוסברד, להיכנס יותר לפרטים.
מרינה סולודקין: מי הדובר?
משה גפני: ממלא מקום ראש עיריית אלעד.
משה גפני: הוא כנראה ידבר על הרב-קו כי שם העיר היא לא גדולה אבל יש אלף קווים.
זליג אורלנסקי: אנחנו בישוב אלעד מונים כ-45 אלף נפש ונוסעים מספר רב מאוד בתחבורה הציבורית.
זליג אורלנסקי: העיר נמצאת במרכז הארץ, בין ראש העין לשוהם ופתח תקווה.
זליג אורלנסקי: אנחנו נוסעים גם לירושלים, גם לבני ברק, גם לפתח תקווה ובסופי שבוע ליתר הערים.
זליג אורלנסקי: כל מי שנוסע לירושלים נוסע עד ירושלים ובתוך ירושלים, ומי שנוסע לבני ברק אחר כך צריך לנסוע גם בתוך גוש דן.
זליג אורלנסקי: מאז התחיל הסיפור הזה, אנחנו מוצפים יום-יום בלשכה שלנו בכל העיר כאשר הנושא העיקרי הוא שכל הורה מחזיק מספר כרטיסי רב-קו ואתם הוא צריך לנסוע למקום מסוים ובכרטיס אחר הוא יכול להשתמש עד שמונה נסיעות למקום מסוים.
זליג אורלנסקי: אני אתן לרב גרוסברד לומר את הדברים באופן יותר מקצועי.
משה גפני: כן, אבל בקצרה.
משה גפני: תאמר מה הבעיה עם הרב-קו.
שמואל גרוסברד: כבוד היושב ראש, בקצרה.
שמואל גרוסברד: דיברנו על זה בעבר אבל חשבנו שזה ייפתר במשך הזמן אבל הבעיות רק מחמירות.
שמואל גרוסברד: הבעיה הראשונה היא שכל ילד, כל בן משפחה, צריך להטעין לעצמו על הרב-קו את כל הכרטיסיות ואת כל מוקדי הנסיעות.
שמואל גרוסברד: הווה אומר שבני ברק פנימי, ירושלים, פתח תקווה לפחות.
שמואל גרוסברד: זה אומר שכל ילד צריך להטעין על הכרטיס 180 שקלים.
שמואל גרוסברד: עד היום הייתה כרטיסיה אחת לכל המשפחה וכולם נסעו בה.
שמואל גרוסברד: עכשיו כל אחד שעולה לאוטובוס, תחשוב 180 שקלים כפול חמש-שש נפשות במשפחה, זאת הוצאה גדולה.
שמואל גרוסברד: כפי שציין ממלא מקום ראש העיר, כמות החוזים היא מוגבלת, היא שמונה חוזים וזה לא מספיק אם אתה צריך לנסוע גם בירושלים, גם ברכבת, גם בכל הקווים של אלעד.
שמואל גרוסברד: הבעיה הקשה ביותר היא שיש חוסר במידע.
שמואל גרוסברד: אף אחד לא יודע מה יש לו בכרטיס.
שמואל גרוסברד: אני שולח ילד לאוטובוס, הוא עולה ומסתבר שאין לו כסף בכרטיס.
שמואל גרוסברד: מה יעשה הנהג?
שמואל גרוסברד: ייקח אותו בלי תשלום?
משה גפני: למה אין לו כסף בכרטיס?
שמואל גרוסברד: הוא לא צריך לדעת שלפני שבוע הוא נסע בקו הספציפי הזה.
שמואל גרוסברד: הוא צריך לזכור כמה יש לו לכל יעד.
משה גפני: כרטיס הרב-קו הוא לא טוב לכולם יחד?
שמואל גרוסברד: לא.
משה גפני: לכל הנסיעות?
שמואל גרוסברד: הכרטיס טוב, אבל צריך להטעין עליו כרטיסייה לבני ברק בשמונים שקלים.
משה גפני: לי יש כרטיס רב-קו, הטענתי אותו והיום אני רוצה לנסוע לירושלים ומחר לפתח תקווה.
שמואל גרוסברד: אם הטענת כרטיסייה לבני ברק, אתה יכול לנסוע רק לבני ברק.
משה גפני: זה לא כרטיס שטוב לכל הקווים?
שמואל גרוסברד: לא, במפורש לא וזאת הבעיה המרכזית.
שמואל גרוסברד: אם הנהג ייקח את הילד ללא תשלום, הוא יקבל דוח מהבקר הסמוי של משרד התחבורה שיושב שם.
שמואל גרוסברד: הפתרון הוא שלנהגים אין ברירה, או להוריד את הילדים או לקחת אותם על חשבונם כאשר הם משלמים עבורם.
שמואל גרוסברד: יש עוד נקודה אחת והיא הקודים מטרטרים את הנוסעים ואם יוצא להם בטעות קוד אחר, הם צריכים לקבל זיכוי.
שמואל גרוסברד: מבחינתנו יש נוסעים שלא רוצים לשלם פחות ממה שהם צריכים לשלם וזה דבר שקורה.
שמואל גרוסברד: הפתרון לכל הבעיות הוא פתרון אחד.
שמואל גרוסברד: יהיה ערך צבור.
שמואל גרוסברד: זאת לא המצאה אלא זה קיים בגוש דן.
שמואל גרוסברד: בן אדם מטעין חמישים שקלים והוא יכול לנסוע לכל היעדים.
שמואל גרוסברד: בכך פתרנו את כל הבעיות, גם את הזיכרון כמה יש בכרטיס, אם יש חמישים או שלושים שקלים, וכך גם אפשר לנסוע ממקום למקום ואת הטעויות שיהיו, אפשר לתקן תוך כדי על ידי השלמת נסיעה.
שמואל גרוסברד: ערך צבור הוא פתרון ל-95 אחוזים מהבעיות של הרב-קו.
משה גפני: תכף יהודה ישיב על כך.
שלמה מולה: אדוני היושב ראש, אמנם לא השתתפתי בתחילת הדיון אבל כל הנושא של התחבורה הציבורית הוא בסדר עדיפויות.
שלמה מולה: בסופו של דבר בעניין התחבורה הציבורית מי שנפגע אלה האוכלוסיות הכי חלשות, כל אלה שלא נוסעים ברכב.
שלמה מולה: למה לנו?
שלמה מולה: למה באמת אי אפשר לומר שנעשה סדר עדיפויות תקציבי ולא נפגע באוכלוסיות החלשות?
שלמה מולה: אני מוכרח לומר לך שאתמול התפרסם עוד דוח עוני ואני יכול לומר ש-63 אחוזים מעולי אתיופיה למשל הם מתחת לקו העוני.
שלמה מולה: אני מסתובב בין האנשים שנוסעים ומי האנשים שנוסעים בתחבורה הציבורית?
שלמה מולה: לכמה יוצאי אתיופיה יש רכב פרטי?
שלמה מולה: ארבעה אחוזים?
שלמה מולה: שלושה אחוזים?
משה גפני: ארבעה אחוזים?