GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אנדריי אוזן: כל סגירה של מפעל כזה זה חלק נוסף ממה שקורה לנו בנגב, תהליך שאנחנו עדים לו ורואים אותו, שצעירים לא נשארים בנגב.
אנדריי אוזן: לא רק שאנחנו לא מפתחים מפעלים נוספים – כפי שאמרתי, בשנים האחרונות לא הוקם שום מפעל – גם אלה שקיימים נסגרים או בסכנת סגירה.
אנדריי אוזן: התמונה צריכה להיות על השולחן בצורה האמיתית ביותר; יש מפעלים ברמת חובב שהעתיקו כבר קווי ייצור להדו ולסין.
אנדריי אוזן: למשל, כימאגיס, מתקן אחד; כמו לוקסמבורג.
משה גפני: כמה עובדים במפעלים האלה?
אנדריי אוזן: בין 300 ל-400.
משה גפני: מה עשו עם העובדים?
אנדריי אוזן: לא עשו.
אנדריי אוזן: צמצמו, ייעלו, כמובן שלא קלטו.
אנדריי אוזן: גם במכתשים יש מתקנים סגורים היום, שלא באשמתם.
אנדריי אוזן: יש כל מיני בעיות שמאלצות אותם לסגור קווי ייצור.
אנדריי אוזן: המצב היום, שאם לא ייעשה שום מעשה בעניין של התעשייה הכימית אני רואה שבעוד 10-15 שנה יקרה לתעשייה הכימית מה שקרה לטקסטיל: מפעלים ייסגרו, תעסוקה לא תהיה, ואני לא צריך לומר לכם מה ההשפעה של זה על תושבי הנגב.
אנדריי אוזן: לכן, לדעתי, כבוד היושב ראש, מעבר לעניין של מכתשים שהוא חשוב, צריך לראות איך פותרים את הבעיה ושמענו את הדברים.
אנדריי אוזן: אני לא רוצה להיכנס לעניין האחוזים וכל מה שנאמר פה.
אנדריי אוזן: אנחנו צריכים לראות איך הופכים את רמת חובב, את התעשייה הכימית כתעשייה מועדפת לאזור הנגב, עם הקלות והטבות, שיוכלו להתמודד עם כל מה שמתפתח היום בעולם.
אנדריי אוזן: אם תצליחו להוביל את המהלך הזה אני חושב שעשיתם צעד גדול למדינת ישראל ולנגב.
אנדריי אוזן: תודה רבה לכם.
משה גפני: אחריה – חבר הכנסת ציון פיניאן.
משה גפני: אם יש מישהו מהאורחים שרוצה להתבטא בעניין הזה אאפשר בין דברי חברי הכנסת.
שלי יחימוביץ': שרגא, אתה יודע שאני רוחשת לך הערכה רבה מאוד, ואתה יודע שאנחנו מתייצבים לימינך השכם והערב בכל דיון אפשרי על עתידה של התעשייה הישראלית ועומדים לימינך, ככל יכולתנו.
שלי יחימוביץ': כמו שאמרת, שש שנים אתה כבר פה, אני ארבע וחצי שנים חברת כנסת אבל אני לא זוכרת אפילו פעם אחת שבה לא הלכנו יד ביד כשהיה מדובר על התעשייה הישראלית.
שלי יחימוביץ': אבל אני מאוד-מאוד מתנגדת לדברים שאמרת כאן.
שלי יחימוביץ': אני חושבת שאין אינטרס יותר ברור לאנשים המכובדים שיושבים כאן מטעם ההנהלה מאשר להפוך את הדיון כאן לדיון כללי על עתידה של התעשייה הישראלית.
שלי יחימוביץ': לא, אנחנו לא בדיון כללי על עתידה של התעשייה הישראלית.
שלי יחימוביץ': אנחנו מקיימים דיונים כאלה השכם והערב, ויכול להיות שצריך לעשות דיון כזה.
שלי יחימוביץ': היום אנחנו מדברים על מכתשים אגן ועל האקזיט שאתם רוצים לעשות מהמפעל המפואר הזה, להפוך אותו ממפעל אמיתי לעסקה פיננסית.
שלי יחימוביץ': זה מה שאתם רוצים לעשות, ואנחנו צריכים להתמקד בעניין הזה ולא לתת הנחות ולדבר גבוהה-גבוהה על התעשייה הישראלית.
שלי יחימוביץ': זה מקום לא נכון.
שלי יחימוביץ': שרגא, אני גם לא מקבלת את הסאב-טקסט של הדברים שלך, שזכותו של אדם לעשות במפעל שלו כעולה על רוחו ומי אנחנו שנתערב.
שרגא ברוש: בוודאי שכן.
שרגא ברוש: אנחנו לא חייבים להסכים על כל דבר.
שרגא ברוש: בזה אנחנו לא מסכימים.
שלי יחימוביץ': זה בסדר שאנחנו חלוקים.
שלי יחימוביץ': לנו יש say בכל מה שקורה במשק הישראלי.
שלי יחימוביץ': למחוקק ולמדינה, כריבון, יש say בכל מה שקורה במדינה, שאם לא כן לא היה בכלל שכר מינימום כי מי אנחנו שנתערב למעסיק בשכר שהוא נותן לעובד שלו.
שלי יחימוביץ': אבל במדינה מתוקנת, נורמלית, לרבות כל המדינות הקפיטליסטיות ביותר עלי אדמות, המחוקק והריבון מתערבים במה שקורה.
שלי יחימוביץ': מה שקורה במכתשים אגן לא קורה בחצר פרטית של מישהו.
שלי יחימוביץ': זה נושא שקשור לעתידה של מדינת ישראל.
שרגא ברוש: אנחנו לא מסכימים בנקודה הזאת.
משה גפני: סיכמנו שאתם לא מסכימים בזה.
שלי יחימוביץ': אני רוצה להגיד לעמי אראל: לכאורה, חשפת בפנינו דברים שלא ידענו.
שלי יחימוביץ': כל מה שאמרת ידוע.
שלי יחימוביץ': אף אחד מאתנו לא חשב שמכתשים אגן הייתה מפעל כל כך מפואר, כל כך משגשג וכל כך מצליח בגלל אוצרות הטבע של מדינת ישראל.
שלי יחימוביץ': לא, היא לא ניזונה משום אוצרות טבע של מדינת ישראל.
שלי יחימוביץ': ידענו את זה, זאת נקודת המוצא.
שלי יחימוביץ': ממה היא ניזונה?
שלי יחימוביץ': ממה היא הצליחה?
שלי יחימוביץ': מהידע, מהכישרון, מהחריצות, מכושר ההמצאה, מהמסירות של העובדים.
שלי יחימוביץ': מזה החברה גדולה וצמחה והפכה לפאר כזה שהסינים רוצים לרכוש אותו, כי הם מבינים את היתרונות המוחלטים שלה: את הכוח שלה בשוק, את השם שלה, את הרישיונות, את הרישוי למוצרים הספציפיים שלה, את הכוח שלה בעולם.
שלי יחימוביץ': מי הביא להישגים האלה?
שלי יחימוביץ': מי יצר את המפעל המשגשג הזה?
שלי יחימוביץ': כמו שאתה אומר, לא אוצרות הטבע של מדינת ישראל - אלה העובדים.
שלי יחימוביץ': מי שכשל זה ההנהלה.
שלי יחימוביץ': אתם הייתם צריכים להפוך את המפעל הזה למפעל שיכול, כפי שעשה עד 2006, להתמודד בשוק הגלובלי, בעזרת התכונות הייחודיות שלו ובעזרת אותם הישגים, שמ-1952 המפעל היה מפעל משגשג ומצליח, וגם היום.
שלי יחימוביץ': אנחנו לא מדברים על מפעל מפסיד.
שלי יחימוביץ': הרי לפעמים, גפני, מגיעים אלינו מפעלים שהם קורסים.
שלי יחימוביץ': הם בהפסדים והם על סף קריסה וברור שאין להם עתיד.
שלי יחימוביץ': אנחנו מדברים פה על מפעל רווחי, אנחנו מדברים על מפעל שחילק דיבידנדים ועשה רווחים, אבל הוא לא מרוויח מספיק.
שלי יחימוביץ': אנחנו מדברים כאן על מיכסום של רווחים, לא על זה שהמפעל מפסיד.
שלי יחימוביץ': לעומת זאת, אנחנו כן יודעים - אחרי שסיפרו לנו שאתם לא יכולים להתמודד עם העובד הסיני שמרוויח 1 חלקי 15 ממה שמרוויח העובד הישראלי - שאברהם ביגר, למשל, נהנה משכר דימיוני של יותר מ-14 מיליון שקלים בשנה ועלות השכר של חמשת הבכירים בחברה ב-2009 הייתה יותר מ-28 מיליון שקלים.
שלי יחימוביץ': אז למה כשמדברים על העובד הרגיל פתאום אנחנו לא יכולים להתמודד עם זה שהוא מרוויח פי 15 מהסיני, אבל כשמגיעים למנכ"ל הכול אפשרי והשמיים הם הגבול?
שלי יחימוביץ': למה יש פה כפל כזה של מוסר?
שלי יחימוביץ': מישהו מאתנו חושב שאנחנו יכולים להתמודד עם העובדים הסינים?
שלי יחימוביץ': לא, אנחנו יודעים שלא.
שלי יחימוביץ': לא גילית לנו את אמריקה.
שלי יחימוביץ': השאלה מה אנחנו רוצים להיות - אנחנו רוצים להיות סין?
שלי יחימוביץ': לא, אנחנו לא רוצים להיות סין.
שלי יחימוביץ': במיוחד תהיתי על ההתפעמות מהסינים, שגילית אצלם רגישות, ידידות, הערכה ואמפתיה למצבם של העובדים הישראלים.
שלי יחימוביץ': ממש, באמת אנחנו צריכים לשים את יהבנו על הרגישות ועל האפתיה של הסינים.
שלי יחימוביץ': הסינים באים אלינו בכלל בגלל רגישות ואמפתיה.
שלי יחימוביץ': הם באים כי זו עסקה מאוד-מאוד משתלמת, והיא לא תהיה משתלמת להם עם העובדים הישראלים המוכשרים והוותיקים ועם שכר מינימום, עם השכר הממוצע במשק ועם השכר שהם משתכרים.
שלי יחימוביץ': היא תהיה משתלמת להם אחרי שהם יפטרו את העובדים ובמקום העובדים האלה, שמשתכרים בכבוד, מפרנסים משפחות בכבוד, עמוד השדרה של הנגב, מעמד הביניים של הנגב, במקומם יבואו פועלים סינים.
שלי יחימוביץ': 70% שליטה של הסינים לא מאפשרים לכם בכלל להבטיח לנו שרוב העובדים ימשיכו לעבוד במפעל.
שלי יחימוביץ': אל תספרו לנו סיפורים כאלה, לא נולדנו אתמול.
שלי יחימוביץ': הרי ברור לחלוטין שבשנה הראשונה אולי העובדים יישארו ותגיעו אתם לאיזה שהם הסכמים, בשנה השניה יהיו פחות ובסופו של יום נישאר עם אפס עובדים במכתשים אגן.
שלי יחימוביץ': השאלה, שרגא, היא לא אם המפעל יהיה רווחי או לא יהיה רווחי.
שלי יחימוביץ': הוא יכול להיות מאוד-מאוד-מאוד רווחי, אבל לא בבית ספרנו אלא בבית ספר אחר.
שלי יחימוביץ': את כל זה לא הייתי אומרת – הייתי אומרת בכל מקרה, אני חייבת להגיד – אבל נוחי דנקנר מצייר את עצמו כמנהיג, וגם פועל באופן מאוד נמרץ, כמוביל.
שלי יחימוביץ': הוא נהנה מכוח ושליטה שהופכים אותו לאחד האנשים החזקים במשק.
שלי יחימוביץ': הוא משקיע המון, כמו שאמרו פה, וראשי הערים מדברים בשבחו.
שלי יחימוביץ': ברור שהם מדברים בשבחו, כי הוא תורם פה חמישה מיליון שקל ושם שני מיליון שקל - - -
עמי אראל: 100 מיליון שקל בשנה.
שלי יחימוביץ': 100 מיליון שקל בשנה, שגם לא באים מהכיס הפרטי שלו אלא מכיסם של בעלי המניות והציבור הרחב.
עמי אראל: - -
משה גפני: אם תבקשו להגיב בסוף הדיון אאפשר לכם להגיב.
משה גפני: כאן מדברים בתור.
משה גפני: בבקשה, תסיימי.
שלי יחימוביץ': 100 מיליון שקלים בשנה שמשלמים אותם, בין היתר, המשקיעים והציבור שמושקע בחברות הציבוריים, זה כסף לגרעינים ופיסטוקים לעומת ההרס והחורבן שאתם הולכים לחולל בהעברת 70% בעלות לסינים.
שלי יחימוביץ': אתם הולכים לפגוע בחוט השדרה של הנגב, החברתי, הכלכלי, בחוסן הפיננסי שלו, בכל דבר אפשרי.
שלי יחימוביץ': אתם הולכים לפגוע במפעל ציוני מפואר.
שלי יחימוביץ': כן, אנחנו יודעים שלא קניתם אותו מהמדינה.
שלי יחימוביץ': את כל זה אנחנו יודעים, לא גיליתם לנו את אמריקה.
שלי יחימוביץ': הדבר האחרון שאני רוצה לומר הוא שיש כאן מדרון חלקלק.
שלי יחימוביץ': זו לא תופעה ייחודית שעומדת בפני עצמה – אתם תמכרו להם 70% ובזה זה ייגמר.
שלי יחימוביץ': יש כאן פתיחת דלתות וסכנה אמיתית להשתלטות דומה.
שלי יחימוביץ': משקיעים סינים מהסוג הזה יבינו שבישראל אין שום רגולציה ואין שום חקיקה שמונעת השתלטות כזאת, והם יבואו בהמוניהם.
יעקב אדרי: מה את מציעה, שלי?
משה גפני: בסוף.
משה גפני: אתה רשום לדיון.
מירי רגב: לא הולכים לאירופה, כי באירופה הדלתות סגורות בפניהם.
שלי יחימוביץ': אני מצפה מנוחי דנקנר להפגין אחריות לאומית, לא לעשות אקזיט פיננסי ממפעל מפואר שהוא בבסיס התעשייה והייצור הישראלים.
שלי יחימוביץ': אני חושבת שאנחנו צריכים לא להניח לו, זה לא יעבור לו בשלום.
שלי יחימוביץ': אגב, רציתם לבטל גם את הדיון הזה.
שלי יחימוביץ': נכון שהעובדים התקשרו אלינו וביקשו לבטל, אבל זה לא העובדים שרצו באמת.
שלי יחימוביץ': העובדים היו שליחים של מישהו.
עמי אראל: בשום פנים ואופן.
שלי יחימוביץ': אתם לא רציתם את הדיון הזה.
שלי יחימוביץ': אתם לא רוצים דיון בתקשורת.
שלי יחימוביץ': שרגא לא רוצה שחברי כנסת יתעסקו בזה.
שרגא ברוש: לא אמרתי את זה.
משה גפני: הוא לא אמר את זה.
שרגא ברוש: שלי, הרי אני בא אלייך לילות כימים שתתעסקי בדברים האלה.
שרגא ברוש: להיפך, ביקשתי שתתעסקו בזה, אבל כמו שאמר יושב ראש הוועדה – באמת בבעיה ולא במקרה הפרטי הזה.
שרגא ברוש: הוא לא הבעיה.
שלי יחימוביץ': זה בדיוק ההבדל בין תעשייה אמיתית, שרגא, של תעשיין כמוך שמקים מפעל ומספק מקומות עבודה, לבין אדם שעושה אקזיט פיננסי ממקום עבודה קיים ומתעשר על חשבון העובדים.
שלי יחימוביץ': על חשבון העובדים, כי מניית היסוד היא שלהם לא של נוחי דנקנר.
משה גפני: חבר הכנסת ציון פיניאן ואחריו – חבר הכנסת אמנון כהן.
ציון פיניאן: שמענו את נציגי המפעל ואת ועד העובדים, שמענו גם את נשיא איגוד התעשיינים.
ציון פיניאן: לגבי היום, 25 באוקטובר 2010, יש שקט; העובדים ימשיכו לעבוד, הכול יתנהל כשורה.
ציון פיניאן: מה יקרה בעתיד, בעוד חמש שנים?
ציון פיניאן: לאלוהים פתרונים.
ציון פיניאן: את זה ראינו בשני מפעלים: מפעלי עוגן, כל אחד בעיר שלו.
ציון פיניאן: גלטרוניקס בטבריה העסיקה 1,200 עובדים.
ציון פיניאן: הלכה לסין, היום היא מעסיקה 300 עובדים בקושי.
ציון פיניאן: שרגא הזכיר את תדיראן.
ציון פיניאן: כולנו באמת הלכנו והצטלמנו בתדיראן, נשארו הצילומים והמזגנים יצאו החוצה.
ציון פיניאן: אז אנחנו צריכים לדבר גם ברמת העיקרון.
ציון פיניאן: היום, במיוחד בפריפריה, המעסיק הגדול של כל פריפריה זו העירייה.
ציון פיניאן: עיריית טבריה מעסיקה 700 עובדים, אין שום מפעל שמעסיק 700 עובדים.
משה גפני: מפעלים נסגרו.
ציון פיניאן: כולם הלכו.
ציון פיניאן: הרשויות המקומיות בפריפריה – בגליל ובנגב – הן המעסיק הגדול ביותר, כולל במגזר.
מגלי והבה: גם בחרדים.
משה גפני: היום, כשאומרים "מגזר" מתכוונים לחרדים.
מירי רגב: מגזר אליטיסטי.
משה גפני: מבחינת הפרוטוקול, שיובן שכשאמרת "מגזר" התכוונת לדרוזים.
ציון פיניאן: אני עד וער לכך שהרשויות המקומיות הן המעסיק הגדול בכל יישוב בערי הפיתוח בגליל ובנגב.
ציון פיניאן: צריך לעסוק את הבריחה לסין, אין מה לעשות.
ציון פיניאן: בסוף נישאר בלי מפעלים, ואולי ייצא מזה משהו – שכולנו נחזור לחקלאות.
ציון פיניאן: חייבים לעצור את הבריחה לסין.
שי חרמש: גם עגבניות אפשר להביא מסין.
ציון פיניאן: המפעלים מקבלים מענקים.
ציון פיניאן: צריך לבדוק משהו באמצעי חקיקה, שלא ישאירו אותנו עם העובדים.
ציון פיניאן: כל שנה המפעלים בנגב ובדרום, אחוז התעסוקה הוא הגבוה ביותר במדינה.
ציון פיניאן: לא במרכז הארץ.
משה גפני: אמנון כהן ואחריו – חבר הכנסת יעקב אדרי.
יעקב אדרי: לא, ג'ומס לפניי ומגלי והבה.
חיים אורון: בדרך כלל מקובל שמי שהציעו את הנושא מדברים ראשונים.
יעקב אדרי: תן לג'ומס.
אמנון כהן: ראשית, אני חושב שחשוב שנקיים את הדיון הזה.
אמנון כהן: תודה לך, אדוני היושב ראש.
אמנון כהן: אני יודע שהיו לחצים מכאן ומכאן ואני חושב שדיון חייב להיות כאן בנושא הזה, כמו שאנחנו מקיימים גם בנושאים אחרים.
אמנון כהן: אני רוצה לחלק את הדיון לשני כיוונים, שאדוני היושב ראש ציין.
אמנון כהן: יש פה בעיה של המדינה, של הרגולטור, איך אנחנו רוצים לראות את התעשייה במדינת ישראל.
אמנון כהן: אנחנו צריכים לתת לה עוגנים, שלא תימכר.
אמנון כהן: מצד שני, נושא המפעל שאנחנו דנים בו כרגע.
אמנון כהן: שמענו את הנציגים שדיברו את הדברים כמו שהם.
אמנון כהן: הם דיברו על הנושא שעומד כרגע, ואנחנו יודעים את האמת.
אמנון כהן: כאשר אתה מתמודד בשוק הגלובלי העולמי אתה לא יכול להכתיב לאיש עסקים איך להתנהל, למי למכור ואיך.
אמנון כהן: אם לא סוגרים את זה בחקיקה, כמדינה, אז הוא יעשה תמיד את מה שהוא צריך לעשות, ובצדק, כי הוא צריך להתמודד מול העולם הגלובלי, הוא צריך למכור ושהחומרים שלו יהיו אטרקטיביים.
אמנון כהן: לכן, מה שהם עושים היום זה כורח המציאות; או שהוא ימכור לאיש שיש לו מפעלים פה והוא מתמחה בתחום הזה והוא מישהו מהמשפחות הגדולות האחרות, ואז אנחנו נכנסים לנושא הבא שאנחנו תמיד בו – הריכוזיות במשק - או שימצא מישהו מחוץ לגבולות מדינת ישראל, ולא משנה כרגע מי הוא.
אמנון כהן: בסופו של התהליך, כמו שאנחנו מכירים מניסיון, ברגע שלבעלים החדשים מחוץ לארץ יהיו 70% מהמניות, נדע שהמפעל הזה, רובו יועתק ממדינת ישראל.
אמנון כהן: מה שלא נעשה, מה שלא נדבר, לא נוכל לעצור את הגלגל.
אמנון כהן: הגלגל הוא התחיל לנוע, גם אם היום הוא יישאר, יתייעל, יעבוד.
אמנון כהן: אבל אם אנחנו רוצים שיהיה לו עתיד, בסופו של דבר הוא יימכר.
אמנון כהן: אני רוצה להגיד משפט על הבעלים, פשוט הוזכר שמו.
אמנון כהן: אסור לנו להסתכל על אנשים שמחזיקים את כלכלת המדינה ומעסיקים עובדים כאילו הם אויבי העם.
אמנון כהן: אני דווקא רוצה להודות לנוחי דנקנר ולכל הצוות שלו.
אמנון כהן: סיירתי במלחמה בצפון וראיתי משאיות מגיעות לשם ומחלקות אוכל ומזון לכל האזרחים בצפון, כאשר ראיתי שעובדי רווחה של הרשויות עזבו את המקומות והנכים נשארו בבתיהם, כשלא היה להם אף אחד.
אמנון כהן: ראיתי את הפעילים האלה, שבאים עם המשאיות ומביאים מים ואוכל לאנשים.
אמנון כהן: אני מודה החברה הישראלית לאנשים שלא חייבים להוציא כסף מהכיס, לא חייבים לתרום למרות שהם מרוויחים, אבל עצם זה שהם עושים את זה - יש להם זיקה לעם, יש להם ערכים ואני מודה להם על כך.
אמנון כהן: זה שהם מרוויחים, זה הקדוש ברוך הוא נתן.
אמנון כהן: אני גם רוצה להיות טייקון אבל אני לא אהיה, כי אני כרגע מייצג את הציבור כאן.
אמנון כהן: העולם בנוי, העולם חסד ייבנה: יש עשיר, יש עני, וצריך להסתכל על זה ככה.
אמנון כהן: אבל, כמובן, אנחנו צריכים לשמור, כמדינה, שמקומות התעסוקה יישארו במקום.
אמנון כהן: כרגע נגיד בנק ישראל רוצה שהייצוא לא ייפגע אז הוא עושה כל מיני תהליכים שהדולר יעלה.
אמנון כהן: זה תהליך שעושה נגיד בנק ישראל כדי לחזק את הייצוא.
אמנון כהן: כך אנחנו צריכים לשמור על המפעלים שנמצאים כאן, במדינת ישראל, לתת להם עוגנים.
אמנון כהן: אני שאנחנו צריכים להוביל חקיקה ומחשבה בנושא הזה, בעיקר מפעלים שמקבלים מענקים מהמדינה וכמובן יש להם הסכם כזה או אחר.
אמנון כהן: לדאוג שאותם מפעלים שמקבלים את התמיכה הזאת לא יוכלו להעתיק את המפעל לחוץ לארץ, אלא אם כן יחזירו את המענק הזה למדינה.
אמנון כהן: מצד שני, אם מכתשים יגידו עכשיו שאם המדינה תתערב ותיתן א', ב', ג' וכתוצאה מכך הם לא ימכרו ויישארו כאן לעולמי עד – אז צריך לשקול את זה.
משה גפני: נכון מאוד, דברי טעם.
משה גפני: מי נמצא פה מהממשלה?
משה גפני: התמ"ת נמצא?
משה גפני: האוצר?
משה גפני: מהאוצר לא נמצא אף אחד?
חיים אורון: אף אחד לא ביקש מהם שום דבר.
משה גפני: אבל רשום שהם באים לדיון.
משה גפני: חבר הכנסת יעקב אדרי ואחריו – חבר הכנסת חיים אורון.
יעקב אדרי: האמת היא שאני לא יודע איזה כלים עומדים לרשותנו במקרה הזה אבל עצם הדיון הוא גם חשוב.
יעקב אדרי: אני לא יודע מי ניסה להשפיע לבטל את הדיון הזה.
יעקב אדרי: אני לא דיברתי, לא מכיר אף אחד מכל אלה שיושבים כאן.
יעקב אדרי: היום זו פעם ראשונה שאני רואה אותם.
יעקב אדרי: יחד עם זאת, כשהייתי ראש עיר נסגרו כמה מפעלים, המפורסם בהם הוא שפירא, זכרונו לברכה, שהעסיק 700 עובדים.
משה גפני: שטיחי כרמל.
יעקב אדרי: עברתי את הסיפור הזה, והוא מאוד קשה.
יעקב אדרי: מצד שני, יש טלטלה בכל העולם והדברים משתנים.
יעקב אדרי: צריך להכיר את המציאות ולהבין אותה היטב.
יעקב אדרי: כל יום אנחנו שומעים על משברים שפורצים במדינות שונות, ובמדינות חזקות, לא מדינות מהעולם השלישי.
יעקב אדרי: אנחנו צריכים לדעת להתנהל נכון ובזהירות.
יעקב אדרי: אין לי פה פתרון של שחור לבן, לצד אחד או לצד שני.
יעקב אדרי: צריכים להפעיל פה הרבה שכל, ושמעתי גם את ההנהלה וגם את העובדים.
יעקב אדרי: דרך אגב, כשר לנגב והגליל ביקרתי בכל הקומפלקס הזה, הייתי שם כמה פעמים ודווקא התמלאתי גאווה על מה שנעשה במועצה שלך היום, אנדריי.
יעקב אדרי: גם הייתי בים המלח ושמעתי את הנתונים.
יעקב אדרי: מם ממש מרשימים.
יעקב אדרי: כמובן, יש מציאות בעולם.
יעקב אדרי: אז ישבנו בחדר – הרב גפני, חבר הכנסת פיניאן, חבר הכנסת אמנון כהן ואני - ואנחנו צריכים להסתכל קדימה ולראות מה עושים על מנת לעגן בחוק כמה דברים לגבי מפעלים שמקבלים מענקים.
יעקב אדרי: שלי, כמעט בכל הנושאים אני אתך.
יעקב אדרי: לא הייתי מבטל את כל התרומות שנותנים כמה יהודים טובים, ואני יודע איך הם נותנים.
יעקב אדרי: אבל לא כולם עושים את זה, לצערי הרב.
יעקב אדרי: אם כולם היו עושים את זה יכול להיות שהיינו - - -
שלי יחימוביץ': אדרי, כל תרומה שלו מלווה ביח"צנות ששווה יותר כסף מהתרומה עצמה.
שלי יחימוביץ': מספיק, באמת.
שלי יחימוביץ': לא מתאים לך.
שלי יחימוביץ': זה לא יצרן מקומות עבודה זה, חסלן מקומות עבודה.
שלי יחימוביץ': אקזיט כזה זה לחסל 4,000 מקומות עבודה.
שלי יחימוביץ': אז ביד אחת נותן נדבה של גרוש וביד השניה אתה מחסל פרנסה.
משה גפני: חברת הכנסת שלי יחימוביץ, את מתעלמת ממני לגמרי?
משה גפני: יש חברי כנסת שלא דיברו.
משה גפני: בבקשה לא לפנות אליה.
אמנון כהן: מה את רוצה שיעשה?
אמנון כהן: שיסגור את המפעל?
משה גפני: אמנון - - -
שלי יחימוביץ': המפעל רווחי.
שלי יחימוביץ': יש לו כסף לשלם 14 מיליון שקלים בשנה למנכ"ל?
שלי יחימוביץ': זה מפעל רווחי, אמנון.
שלי יחימוביץ': הוא מחלק דיבידנד.
שלי יחימוביץ': הוא מרוויח ממנו, הכול בסדר.
אמנון כהן: לא ניהלת עסקים, את לא יודעת.
אמנון כהן: הוא רוצה למכסם את הרווח, ככה זה עובד.
שלי יחימוביץ': אם הוא אחרון הסוחרים – אתה צודק.
שלי יחימוביץ': אם הוא מנהיג כלכלי, כמו שהוא מנסה לתאר את עצמו - - -
משה גפני: זה בכוונה נגד חבר הכנסת אדרי.
אמנון כהן: זה יכול להיות מכולת, זה יכול להיות סופר.
משה גפני: אמנון, אתה בכוונה נגדו למה הוא ברשות דיבור.
יעקב אדרי: תנו לי להגיד את הדברים עד הסוף.
שלי יחימוביץ': הוא חסלן מקומות עבודה, זה מה שהוא.
יעקב אדרי: שלי, ב-99% מהמקרים אנחנו באותה דעה.
יעקב אדרי: לא תמיד אני צריך להיות בגישה שלך, אני מצטער.
יעקב אדרי: יושבים ההנהלה והעובדים, אני מאוד מקווה שימצאו את שביל הזהב ואם יצטרכו התייעלות יעשו התייעלות.
יעקב אדרי: אבל אני אומר לבעלי המפעלים: אם אתם רוצים לפטר עובדים אתם צריכים להסתכל גם על העניין שלכם.
יעקב אדרי: שמעתי את הנתונים משלי.
יעקב אדרי: כאשר שמים את הנתונים של השכר על השולחן הם מאוד קשים.
יעקב אדרי: אני מציע לכם שגם על זה תחשבו היטב במסגרת ההתייעלות, גם ציבורית, גם כלפי חוץ וגם כלפי העובדים שלכם, שעושים עבודה נהדרת.
יעקב אדרי: לעובדים אני רוצה להגיד דבר אחד: אתם לא יכולים לתפוס את הכול.
יעקב אדרי: תמצאו את שביל הזהב, תחפשו את הדרך הנכונה יד ביד, ואני מאמין שבסופו של יום כולנו נצא את עצמנו נשכרים.
יעקב אדרי: במאבקים בסוף אנחנו עלולים למצוא את עצמנו בלי כלום.
יעקב אדרי: בשביל זה אני תמיד מצלצל בפעמונים לעשות את זה נכון, ואנחנו כמובן נהיה לכם לעזר בעניין הזה.
משה גפני: חבר הכנסת חיים אורון ואחריו – חבר הכנסת זאב בילסקי.
משה גפני: בילסקי יצא, אז חבר הכנסת מגלי והבה יהיה אחרון הדוברים מבין חברי הכנסת.
חיים אורון: אני באופן מפתיע מסכים עם שרגא, שמי שהוא בעלים זכותו לעשות ברכושו מה שהוא רוצה, השאלה איך הוא משתמש בזכות הזאת.
חיים אורון: אם נתחיל פה ויכוח על זכויות קניין אנחנו בעולם אחר.
חיים אורון: אני חושב שהוויכוח הגדול הוא מה עושים כרגע בזכות הזאת.
חיים אורון: אני מבוהל משתי אמירות שנאמרו פה על-ידי עמי אראל; אחת, של המכירה לסינים והשני, אזהרת רווח ברבעון הבא.
חיים אורון: אני חושב שהשאלה איך מחברים בין שני הדברים הללו.
חיים אורון: אזהרת הרווח אומרת שמשנים צבע ואחרי שמשנים שצבע משנים עוד פעם צבע, ואחר כך קורים דברים מאוד-מאוד קשים.
חיים אורון: מבחינה מסוימת, עמי, כנראה שהמכירה של 70% לסינים היא מסלול די דומה.
חיים אורון: אמרתם שאתם נמצאים עכשיו בתוכנית התייעלות.
חיים אורון: אני בטוח ש-IDB או כור עשו תוכנית גם במקרה שלא מוכרים לסינים.
חיים אורון: אז תפעילו את התוכנית הזאת.
עמי אראל: זה מה שאנחנו עושים.
חיים אורון: תפעילו את התוכנית כאילו שלא מוכרים לסינים ותבואו לסינים ותגידו להם: אנחנו יודעים לקיים את המפעל.
חיים אורון: אתם רוצים להיות שותפים?
חיים אורון: ב-49%.
חיים אורון: אני לא נותן לך עכשיו עצות מסחריות איך לנהל את זה.
חיים אורון: אתם רוצים להיות שותפים אתנו?
חיים אורון: אנחנו נשארים הגורם הדומיננטי במפעל.
חיים אורון: אתם אתנו שותפות אסטרטגית?
חיים אורון: תיכנסו בפחות מ-50%; אתם לא רוצים?
חיים אורון: נמשיך להתייעל לבד.
חיים אורון: כי אם המפעל לא עומד על רגליו, אז תגידו לנו את זה פה.
חיים אורון: אם אי אפשר להעמיד את המפעל על רגליו גם הסינים יברחו מפה, כי הם בטח לא יביאו כסף לנגב.
חיים אורון: מה שמונח על כפות המאזניים, שרגא, זה לא זכותם של החברים לעשות מה שהם רוצים בכסף שלהם.
חיים אורון: אני מכיר את מכתשים אגן מהתקופה שהריחות מגיעים עד לאף, כשהם היו בעיקרו של דבר נמצאים בבאר-שבע, וכל האזור היה מסריח.
חיים אורון: אני מכיר את העניין הזה.
חיים אורון: אין הרבה עוגנים.
משה גפני: מתי זה עבר?
חיים אורון: הפיתוחים היו ברמת חובב.
שלי יחימוביץ': אנדריי אוזן מכיר.
שלי יחימוביץ': הוא גר ליד.
אנדריי אוזן: ב-79' התחילה ההקמה.
חיים אורון: זה היה אחד המפעלים הכי חזקים של כור, אחד העוגנים הכי חזקים של מפלגת העבודה.
חיים אורון: אני לא רוצה להתחיל ללכת אחורנית.
חיים אורון: הוא היה מפעל גדול ומוצלח של כור.
חיים אורון: העוגן הזה בנגב, של 1,500 עובדים – אין הרבה עוגנים כאלה בנגב.
חיים אורון: צודקים מי שאומרים פה שזה מקום עבודה עם רמות שכר מעל הממוצע, עובדה שהעובדים רוצים להשאיר אותו.
חיים אורון: תעשו את ההתייעלות, כשיש לכם שותפות עם העובדים והם יודעים שזה יהיה כרוך בפיטורים.
חיים אורון: כן, זה יהיה גם כרוך בהורדת משכורות, אבל הנחת העבודה שלא מוותרים על הבעלות שלכם במפעל הזה בנגב, שהוא ימשיך להתקיים.
חיים אורון: כבר ראינו מה קורה במפעלי תעשייה כאלה.
חיים אורון: אני זוכר שהלכו למכור את מפעלי ים המלח.
חיים אורון: לכן השאלה כרגע היא לא השאלה מה הם עושים.
חיים אורון: הדבר הכי גרוע שיכול לקרות פה, אם הולכים רק לעשות אקזיט אין בעיה גם להחזיר את המענקים.
חיים אורון: אז מה יהיה?
חיים אורון: יחזירו את המענקים.
חיים אורון: המענקים זה לא הדבר המשמעותי.
חיים אורון: תאמין לי, אם מישהו הולך לעשות עסקה פיננסית הוא יחזיר את המענקים ויסתום לנו את הפה ואז כאילו הכול בסדר.
חיים אורון: אני אומר: לא, אל תחזיר את המענקים.
חיים אורון: אני לא נתפס לנושא המענקים.
חיים אורון: יהיה פה עוד מעט ויכוח על חוק עידוד השקעות הון ונצטרך לריב עליו עוד פעם.
חיים אורון: אני אומר את הדבר המהותי מבחינתי: אם מדברים על תוכנית התייעלות - ואני בטוח שחברה מסודרת כמו כור לא עושה בהנחה שהסינים מחזיקים אותה כי אחרת הם הולכים למשא ומתן אחר – אז תעשו תוכנית התייעלות, תבואו אל מי שאתם רוצים למכור ותגידו: אנחנו לא מוותרים על השליטה במפעל הזה, גם מסיבות לאומיות.
חיים אורון: אני אומר את זה במפורש, גם מסיבות לאומיות.
חיים אורון: תחזיקו שליטה במפעל.
חיים אורון: נכון שהוא לא מייצר מאוצרות הטבע של מדינת ישראל, אבל אין יותר אוצרות בנגב מאשר מקבוצות עובדים שמתרכזים סביב מכתשים, מתרכזים סביב מפעלי ים המלח או סביב קמ"ג.
חיים אורון: אלה בינתיים המפעלים שמחזיקים את – איך שלי קראה לזה?
חיים אורון: - המעמד הבינוני, אותה קבוצה שמחזיקה את התשתית של באר-שבע.
חיים אורון: זה מה שמונח על כפות המאזניים, ולכן צריך לתבוע מהם לנהל את המשא ומתן בהנחה שלא מוותרים על הבעלות.
חיים אורון: אם לא תוותרו על הבעלות אתם תנהלו אותו, הסינים יהיו שותפים.
חיים אורון: אם הסינים נכנסים ב-70% מבלי שיש בהסכם ביניכם הסכמים כאלה שלא מוציאים, שלא יורדים מאחוז מסוים של ייצור וכו' – אתם מומחים פי מאה ממני איך עושים את זה - ההיגיון הכי פשוט אומר שאין להם סיבה לאורך זמן ויהיה תהליך של בריחה.
חיים אורון: זה ייקח שלוש שנים, זה ייקח חמש שנים, ואני חושב שאסור שהדבר הזה יהיה.
חיים אורון: שרגא, זה הנושא היחיד שאני רוצה להגיד אמירה שהיא מעבר למקרה הפרטי.
חיים אורון: גם אני קורא חלק מהספרות הזאת - העולם כולו עומד מחדש בפני השאלה של הגלים הפיננסיים, שקונים פה וקונים שם.
חיים אורון: האמריקנים מתחילים להתגונן, העולם מתחיל להתגונן בפני זה, וגם אנחנו צריכים לעשות את זה.
משה גפני: אתה לא מגדיר את זה נכון.
משה גפני: אנחנו חוזרים לתקופה של כמעט עבדים שנמצאים במזרח, שהשכר שם הוא מאוד נמוך ופה השכר הוא נורמלי.
חיים אורון: אני לא רוצה להתחיל את העניין הזה.
חיים אורון: אוי לנו שנתעורר בעוד שנתיים אחרי שנעשה פה כמה מהלכים, העולם כולו ינוע למקום אחר ואנחנו נימצא במצב שהפסדנו עוד ועוד מקומות עבודה, שבלעדיהם אין עוגן בנגב.
חיים אורון: אל תספרו לי על עמק הסיליקון – אני מכיר את כל הדיבורים הללו.
חיים אורון: בסוף יש אותה קבוצה של לא יותר מעשרה מפעלים, שבהם עובדים בסביבות 1,000 – 1,500, במפעלי ים המלח הרבה יותר, שהם העוגן התעסוקתי.
חיים אורון: הם משאירים את הבנים, הם משאירים את האוניברסיטה ואת התיאטרון.
חיים אורון: אם זה לא יהיה, זו מכה שאי אפשר להגזים בעוצמתה וזה מונח על הכתפיים שלכם.
חיים אורון: נדפקתם.
חיים אורון: זה מונח על הכתפיים שלי כי אני, למשל, לא מעלה על הדעת אפשרות למכור את המפעל בקיבוץ שלי למקום אחר, כי הוא מקור עבודה.
שרגא ברוש: אבל כושר התחרות הוא, בין היתר, גם במגרש שלך לא רק שלנו.
משה גפני: חייבים לסיים את הדיון.
משה גפני: חבר הכנסת בילסקי, שחזר, בבקשה.
משה גפני: אחריו – חבר הכנסת מגלי והבה.
זאב בילסקי: אני לא יכול שלא להתייחס לדברים שנאמרו פה לגבי הבעלים והאנשים שזרקו כמה גרושים פה ושם.
זאב בילסקי: אני הייתי שם, עודדתי את זה, הסתובבתי במלחמה עם אנשי IDB, שברוחב לב הלכו ועזרו.
זאב בילסקי: אין ראש עיר אחד בצפון – היום גם בדרום - שלא נעזר.
זאב בילסקי: כתוצאה מהמעורבות שלהם הצלחנו להביא עשרות מיליונים, אם לא מאות, מחוץ לארץ, עם אנשים ששמחו לחיבור הזה.
זאב בילסקי: ממשלת ישראל הייתה שותפה, כאשר שרת החינוך הייתה שותפה לכל מה שעשינו שם.
זאב בילסקי: אי אפשר לקחת את זה מאותם אנשים שעשו את זה.
זאב בילסקי: לכן, קודם כול בואו נשים את הדברים על השולחן, צריך שהם ייאמרו.
זאב בילסקי: אמנון, אני מודה לך שגם אתה - - -
משה גפני: עכשיו לגופו של עניין.
זאב בילסקי: זה לגופו של עניין.
משה גפני: זה לא לגופו של עניין.
משה גפני: זה בשביל העולם הבא, אבל עכשיו אנחנו מדברים על העולם הזה.