GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלכס מילר: משרד התיירות, מי נמצא פה?
רפאל בן-חור: שמי רפי בן-חור, אני סמנכ"ל בכיר במשרד התיירות.
רפאל בן-חור: אני רציתי, ברשותכם, להתייחס לכמה נקודות.
רפאל בן-חור: קודם כל, הנושא של המסעדות האתניות הוא חלק בלתי נפרד מהמוצר התיירותי של המזרח וקיימת יותר ויותר פתיחות של המזרח בהגעת תיירים לישראל, אם זה מסין, אם זה מאינדונזיה, אם זה מסינגפור ואם זה ממדינות אחרות.
רפאל בן-חור: אתם צריכים להבין את זה, אם אני יושב עם שגריר סין ואני אומר לו: כן, בוודאי, ישנן מסעדות סיניות, הוא אומר לי: מה פתאום?
רפאל בן-חור: זה תאילנדי.
רפאל בן-חור: זה כאילו אתה מדבר אתי בשפה שונה לגמרי.
רוחמה אברהם-בלילא: תגיד על גפילטע פיש וחריימה.
רפאל בן-חור: עוד דבר, אתם יודעים מה?
רפאל בן-חור: הרי ארוחת הבוקר הישראלית מורכבת מדברים חלביים ולבוא ולתת לסינים חלב על הבוקר וגבינות זה כמו לתת לי, חס ושלום, נתח חזיר.
רפאל בן-חור: פשוט זה לא הולך יחד.
רפאל בן-חור: אנחנו צריכים להבין את הראש שלהם.
רפאל בן-חור: העניין הוא כזה שכרגע ישנה יותר ויותר התגברות של תיירות לישראל, ברוך השם, למרות כל הבידוד שאנחנו נמצאים בו בעולם התיירות גואה וגדלה ולפי התחזית של שר התיירות אנחנו צופים השנה להשלים להגיע ל-3.5 מיליון תיירים.
רפאל בן-חור: אנחנו צריכים להתאים את המוצר התיירותי הישראלי לצרכים של התיירים שמגיעים למדינת ישראל.
רפאל בן-חור: דבר נוסף, אני עברתי את השלבים הפרוצדורלים שדנו בסוגיה הזאת ואני רוצה להגיד שהסקטור שמתעסק במסעדות האתניות היה פתוח יחד אתנו לשלב בנייה של קורסים, שבהם נכשיר אנשים להתעסק עם המאכלים האלה, להתעסק עם העבודה המקצועית הזאת.
רפאל בן-חור: קודם כל, אין התעניינות ושנית, ויכול להעיד אחר כך חברנו ממשרד התמ"ת, לא רק שאין התעניינות למרות שהיינו מוכנים גם לתת תקציבים ומשרד האוצר גם העמיד תקציבים נוספים כדי להכין קורסים כאלה על מנת להשלים את השורות החסרות, אבל בשורה התחתונה לא הצלחנו לגייס אנשים, לא הצלחנו לגרום לאנשים לבוא ולעסוק בזה.
רפאל בן-חור: נוצר באמת פער גדול וחלל גדול ואי אפשר להגיד שהמסעדנים שמו להם כדגל: אנחנו רוצים להביא עובדים זרים, ראו בזה כאילו איזשהו דבר קל יותר, דבר שמבחינתם יכול לסייע להם מבחינה כלכלית ואפשר להעדיף אותם על ישראלים.
רפאל בן-חור: העמדה של שר התיירות היא באמת לנסות ולהגיע לדרך הטובה ביותר על מנת שהסקטור הזה, המוצר התיירותי שנקרא לו המזרח הרחוק וסין, ישמור על רמה מתאימה.
רפאל בן-חור: עוד דבר, השר שלנו היה בסין לפני כמה שבועות והעלו בפניו – שמעתי את זה ממקור ראשון – העלו את זה בפניו ואמרו לו: אתם לא מצליחים להטמיע את העובדה שהמאכלים שלנו שונים ממאכלים אירופים.
רפאל בן-חור: אנחנו לא מבינים למה אתם לא מתיישרים עם הקו הזה.
רפאל בן-חור: אותה מדיניות ממש באותה מידה היא של חברת הכנסת רוחמה אברהם, שהיתה שרת התיירות וישבנו הרבה מאד על המדוכה בנושא הזה.
רפאל בן-חור: אני באמת לא מבין איך לא פותרים כבר את הבעיה הזאת.
רפאל בן-חור: זה כבר נשמע אבסורד.
רפאל בן-חור: כל כך הרבה זמן העסק הזה נמשך, אדוני היושב ראש, ואם אנחנו באים ואומרים שמצד אחד כל אילת הפכה להיות עובדים זרים סודנים – תסתובבו באילת ותראו מה קורה, ותראו איך אנחנו לא מצליחים להילחם מול המערכות האלה, מול מה שמתרחש באילת, והחבר'ה האלה כאן צריכים לבוא ולהילחם מלחמת חורמה על מנת לבנות דבר שהוא טוב לנו מבחינה תיירותית.
אלכס מילר: נציג האוצר הגיע?
אלכס מילר: את בטח מכירה את הנושא, שמעת פה את הטענות גם של חברי הכנסת, שחלקם דיברו וחלקם לא ואולי ידברו אחרייך.
רפאל בן-חור: יש גם נציג של משרד התמ"ת וחשוב מאד לשמוע אותו.
אלכס מילר: אין שום בעיה, אנחנו נשמע את כולם.
אלכס מילר: חברים, כל מי שלא מופיע כנציג המשרדים הממשלתיים יעביר בבקשה בקשה לזכות דיבור כדי שנוכל לרשום אתכם ותוכלו להתייחס לנושא.
קרן טרנר: שמי קרן, אני רכזת פנים ועובדים זרים באגף התקציבים במשרד האוצר.
קרן טרנר: אנחנו מכירים בעמדה שהעובדים האלה הם חלק מהמוצר התיירותי ואנחנו גם מכירים בכך שזה חשוב לעסקים קטנים ובינוניים.
קרן טרנר: זאת אומרת, התעשיה הזאת היא חשובה, היא מייצרת מקומות עבודה, היא חשובה לכלכלה, היא חשובה למגוון שקיים ולכן צריך לדאוג לה, אבל השאלה היא איפה עושים את האיזון.
קרן טרנר: בסופו של דבר, אם על כל עובד זר יש 40 עובדים ישראלים, אם לא תהיה הסדרה בכלל, יהיה 39 עובדים זרים ועובד ישראלי אחד.
קרן טרנר: אני ככה מקצינה.
קרן טרנר: צריך לראות איפה עושים את האיזון.
קרן טרנר: אנחנו סיכמנו עם הנציגים של המסעדות האתניות על הפחתה ל-500 עובדים זרים וגם נתנו מענה בדמות מומחים.
קרן טרנר: נכון שהם טוענים ששכר המומחים הוא שכר גבוה מדי, הוא פעמיים השכר הממוצע במשק, אבל כרגע יש איזשהו איזון.
קרן טרנר: התכנית הכלכלית שמתפרסמת בעוד כשעה-שעתיים לא כוללת הפרה של האיזון הזה.
קרן טרנר: אנחנו לא מעלים אגרות ואנחנו לא מפחיתים מכסה, אנחנו לא עושים שום דבר כי בעינינו אנחנו מסוכמים עד שנת 2011 כולל על משהו שנותן איזון טוב יותר או טוב פחות.
אלכס מילר: למה טוב פחות?
קרן טרנר: כאן אני ממשיכה.
קרן טרנר: באו הנציגים בחודשים האחרונים ואמרו: קשה לנו המצב, הוא לא טוב, בואו תשבו אתנו על איזון אחר, משהו שאתם חיים אתו למטרות שלכם וגם אנחנו נחיה אתו למטרות שלנו.
קרן טרנר: ישבנו, שמענו מה שהם אמרו, הם התבקשו להציע הצעה שגם מקפידה על העקרונות שחשובים ומתכנסים למדיניות הממשלה.
קרן טרנר: הכדור כרגע בידיים שלהם ואנחנו פתוחים לשמוע, פתוחים להקשיב ואני חושבת שהם גם מרגישים שיש אוזן קשבת.
קרן טרנר: לא הלכנו לצעדים חד צדדיים עכשיו בחוק ההסדרים הקרוב.
אלכס מילר: יש משהו שאתם מגבשים?
רוחמה אברהם-בלילא: אני שמחה שיש מדיניות שהיא קצת יותר פתוחה ויש פתיחות הרבה יותר גדולה מ-2008, אבל אני חושבת שנוכחתם לדעת שגם אותו הסדר שהגענו אליו בהצעת המחליטים עם הממשלה – כמה זמן עבר מאז?
רוחמה אברהם-בלילא: שנתיים.
רוחמה אברהם-בלילא: אני מדברת על יישום בשטח ואין חזק יותר מהעובדות.
רוחמה אברהם-בלילא: אני חושבת שהעובדה שהכדור בידיים שלהם לא מספיקה.
רוחמה אברהם-בלילא: אני מצפה שנגיע אולי היום לאיזושהי הסכמה, שאתה תקבעו את המצב אולי בתכנית הכלכלית שיוצאת בעוד שעתיים, אם תספיקו להדפיס את זה, כמובן.
קרן טרנר: כן, תודה.
אלכס מילר: מה שמך?
משה כץ: משה כץ, מפקח ארצי למקצועות המלונאות והאירוח במשרד התמ"ת.
משה כץ: ברשותכם, אני רוצה לתת לכם סקירה קצרה על המצב מבחינת ההכשרה המקצועית ומזווית נוספת.
משה כץ: היחידה שלנו מבקרת במסעדות האתניות וממליצה למשרד הפנים האם לתת מומחה אחד, שניים או בכלל לא.
משה כץ: אני לא רוצה לדבר על מדיניות המשרד אלא דווקא על ההיבט המקצועי מאחר ואני מלווה את זה כבר די הרבה שנים.
משה כץ: בזמנו גם הייתי חבר בוועדה ששרת התיירות הקימה עם הסינים, ADS, קראו לזה, אם אני לא טועה, וגם נתתי לך אז חוות דעת מקצועית, שאולי לא היתה בדיוק במאה אחוזים במדיניות של המשרד, אבל חוות דעת מקצועית.
משה כץ: המצב הוא כזה – כשאנחנו נכנסנו לתמונה לפני מספר שנים היו במסעדות האתניות מארחות ומלצרים וכו' וכו'.
משה כץ: אני מחלק את זה לשלוש קטגוריות – יש קטגוריה של בתי מלון, שרפי דיבר עליה, ולשם באמת הגיעו התיירים.
משה כץ: יש עניין של השפעה של ארוחת הבוקר – תרבות האירוח.
משה כץ: על זה ניתן להתגבר וכבר עשינו פעולות משותפות להכשרת עובדים שכבר בתוך הענף.
משה כץ: לא צריך להביא לזה הרבה זרים, צריך להביא מומחה או שניים, עושים on the job training ואנחנו נלמד את התרבות האסיאתית ונארח אותם בכבוד.
משה כץ: הסקטור השני הוא סקטור של מסעדות מעורבות, קייטרינג, אולמי שמחות, שלמטב ידיעתי, אחרי ביקורות של חמש השנים האחרונות לא נשארו יותר.
משה כץ: אולי עורכת הדין שושנה יכולה לתקן אותי.
משה כץ: במסעדות המעורבות, בקייטרינג ובכל התחומים האלה לא נשארו עובדים זרים ואנחנו המלצנו אך ורק במסעדות טהורות שמוכרות כמסעדות אסיאתיות לשמן.
משה כץ: כיום המצב הוא כזה – אנחנו מגיעים לביקורת ואנחנו מתרשמים שמי שעוד נשאר זה הגרעין הקולינרי המצומצם של המסעדה.
משה כץ: צריך לזכור שגם יש חוק עבודה ומנוחה, כלומר אם מישהו חושב שהוא יכול להשאיר עובד אחד, ויושבים פה עמיתיי המעסיקים, אני אומר לכם באחריות מלאה שלא בטוח שהמעסיק ירחם על העובד הזה אלא יעביד אותו מהבוקר עד הלילה.
משה כץ: הוא ישלם קנס, אבל אנחנו שוב נצטייר בעיני העובדים הזרים לא כאנשים הכי סימפטיים.
קריאה: בקושי משלמים להם 7 שקלים לשעה.
משה כץ: אני לא נכנס לזה, זה לא התחום שלי.
משה כץ: מבחינת הכשרה מקצועית – ב-2006 לקחנו על עצמנו ופיתחנו תכניות לימוד לבישול אסיאתי יחד עם המעסיקים.
משה כץ: החוברת פה ומי שרוצה לעיין בה, בבקשה.
משה כץ: מדובר על הכשרה משולבת בתעשיה, המעסיקים נרתמו והרעיון מדבר על כך שהאדם הבלתי מובטל או זה שזקוק להסבה מקצועית או זה שרוצה להשתלב בעולם הזה מגיע להכשרה מקצועית.
משה כץ: אחרי הכשרה של חודש הלימודים הופכים להיות משולבים: שלושה ימים בתעשיה בתוך המסעדות ושלושה ימים בבית הספר כי אי אפשר ללמד את כל סודות המתכונים של כל מסעדה.
משה כץ: יש אלפי מתכונים.
משה כץ: עשינו קמפיין יחד עם המעסיקים, קיבלנו מהאוצר תקצוב מאד יפה, תקצבנו בבתי הספר ובשירות התעסוקה ואני מוכרח לומר שההיענות לא טובה.
משה כץ: סיימנו קורס אחד בבית ספר דן גורמה בחיפה, בודדים פנו לעבוד במסעדות אסיאתיות וכמה מהבוגרים פנו לעבוד בבישול אסיאתי, אבל במסעדות מעורבות וכו'.
משה כץ: מבחינת הצטרפותם למעגל העבודה זה בסדר, אבל זה לא פותר לנו בעיה של מחליפי עובדים זרים במקרה הזה.
משה כץ: כרגע יש נסיון, שאני חושב שהוא יהיה טוב, הוא עושה סימנים טובים – לקחנו קורס טבחות רגיל, כולו של חיילים משוחררים יחד עם הקרן לחיילים משוחררים, והלבשנו על הקורס התמחות אסיאתית.
משה כץ: הקורס בשיתוף פעולה עם המעסיקים, הם עובדים שלושה ימים והמעסיקים יכולים להעיד על כך שהם מגיעים לעבודה.
משה כץ: הם יסיימו בעוד חמישה-שישה חודשים ואז נראה כמה יצטרפו.
אלכס מילר: יש לאן להצטרף?
אלכס מילר: לפי מה שאני רואה, לפי המסלול שמוצג פה הולכות ונסגרות כל שבוע מסעדות.
אלכס מילר: בסופו של דבר לא יהיה איפה ללכת ולקבל התמחות.
משה כץ: יהיו, יהיו.
משה כץ: אנחנו אופטימיים, אבל צריך לזכור שתלמיד שגומר קורס כזה הוא לא ברמה של מומחה.
משה כץ: סושי לומדים שבע שנים.
אלכס מילר: הוא יכול לעבוד גם עשרים שנה ולא להיות מומחה.
משה כץ: אני לא יודע.
משה כץ: אנחנו יודעים לעשות מהר, אנחנו עושים הוקוס-פוקוס, אבל לא יכולים להחליף את הגרעין הקשה.
אלכס מילר: טבחות, אתה יודע, זה אתה והנשמה שלך, איך שאתה עושה את זה.
משה כץ: לא, לא.
משה כץ: ביפן לומדים סושי שבע שנים, אבל אני לא חושב שבארץ צריכים ללמד שבע שנים.
משה כץ: בוודאי שלא.
משה כץ: מה שאני אומר הוא שתלמיד שמסיים את הלימודים שלו מקבל תעודת גמר, מצטרף לתעשיה הזאת וייקח לו חצי שנה-שנה או איזשהו זמן – תלוי בכישורים של כל אחד – עד שהוא יהיה הטבח שמוביל את המסעדה.
ציון פיניאן: הוא כבר יכול להיות מרצה באוניברסיטה.
אלכס מילר: אני כבר עשור עושה חביתה ועדיין שורף אותה.
אבי כהן: גם זה שלומד שבע שנים, וראית את העולם, ראית מסעדות, שף שלומד שבע שנים עדיין לא יכול לעשות שום דבר גם ביפן.
אבי כהן: פה אנחנו מדברים על כך שנביא אחד שלומד חצי שנה או שנה ורוצים לתת לו לעבוד.
אבי כהן: הוא צריך ללמוד וטרינריה, הוא צריך ללמוד על הדגים, הוא יכול להרעיל כל בן אדם כל דקה.
משה כץ: בוא נשים את הדברים בפרופורציות.
משה כץ: בתכנית הלימודים אנחנו נותנים תשובה לנושאי תברואה, לנושאי בטיחות מזון, אבל אני אומר שמבחינת המיומנויות המקצועיות אפשר ללמד הכל, אבל נסיון אי אפשר ללמד.
משה כץ: נסיון רוכשים.
משה כץ: אתה צריך להביא אותו למסעדה כדי שהוא יתחיל לעבוד.
משה כץ: את זה אנחנו יודעים לעשות טוב.
רפאל בן-חור: משה, בסך הכל הכללי זה לא פותר את הבעיה.
משה כץ: אני אומר שבסך הכל הכללי קשה עד כמעט בלתי אפשרי לגייס מועמדים ממעגל המובטלים.
משה כץ: אנחנו עשינו פעולה עם שירות התעסוקה ואנשים לא מגיעים.
משה כץ: אנחנו, מבחינת האגף להכשרה מקצועית, ערוכים וערוכים היטב לעשות את ההכשרות, אבל לא מגיעים מועמדים.
אלכס מילר: חבר הכנסת פיניאן, בבקשה.
אלכס מילר: סליחה, חבר הכנסת פיניאן בזכות דיבור ואף אחד חוץ ממנו לא מדבר.
ציון פיניאן: תודה רבה, אדוני היושב ראש.
ציון פיניאן: ראשית, אני רוצה להתחיל בסודנים ובאילת.
ציון פיניאן: טוב שנמצא פה יושב ראש הוועדה לעובדים זרים, כצל'ה, ושמעתי אותו מעל דוכן הכנסת אומר שכל חודש נכנסים 10,000.
אלכס מילר: כל שבוע 200 אנשים, איך הגעת ל-10,000?
אלכס מילר: כל שבוע 200 אנשים מקסימום.
ציון פיניאן: אני רוצה לשמוע את המספרים.
יעקב כץ: 1,200 עד 1,500 בחודש.
ציון פיניאן: 1,500 בשנה זה 18,000 אנשים.
יעקב כץ: ואלה לא סודנים, הרוב אריתראים.
ציון פיניאן: בשנה זה 18,000 אנשים, בעשר שנים זה 180,000 אנשים וזה כמו שלוש או ארבע פעמים טבריה.
אלכס מילר: אתם מגזימים אבל בסדר.
אלכס מילר: לא צריך להפחיד את הציבור.
אלכס מילר: לפי הנתונים של המשטרה מדובר בכ-200 אנשים שחודרים לתוך ישראל כל שבוע, לא יותר מזה לדעתי.
יעקב כץ: יש 1,200 עד 1,500 אנשים לחודש, תשאל את האנשים.
אלכס מילר: תלוי באיזה חודש.
יעקב כץ: אם זה 15,000 אנשים או 18,000 אנשים.....
יעקב כץ: אגב, יש היום כתבה מפחידה מאד בעיתון 'ידיעות אחרונות'.
יעקב כץ: בעמוד 33 יש כתבה על כך ש-120,000 אנשים עומדים להיכנס לישראל.
אלכס מילר: אני רק מקווה מאד שהנתונים הסטטיסטיים של מדינת ישראל לא יודעים את כל הנתונים...
רוחמה אברהם-בלילא: מה זה לעומת 900 זרים?
יעקב כץ: אדוני היושב ראש, אנחנו ביהודה ושומרון קולטים את כולם, כלומר את היהודים.
יעקב כץ: מי שבורח מתל-אביב – ברוך הבא.
אלכס מילר: אתה יכול להקים גם עמדת גיור שם.
ציון פיניאן: מה שאני רוצה לומר הוא שהנושא של המסעדות לא בעייתי, הפלפל הסודני יותר בעייתי.
ציון פיניאן: את הפלפל שנאכל עוד נרגיש אותו כולנו ביחד.
ציון פיניאן: בנושא המסעדות – פשוט כואב הלב לראות רשימה של עשרות ואולי יותר מסעדות, שבזאת אחר זאת נסגרות וכאשר מסעדה כזו נסגרת, אני רוצה לומר שעשרות עובדים, כמו שאמרו חברת הכנסת רוחמה אברהם והיושב ראש, מפוטרים אחד אחרי השני כמו כדור שלג.
ציון פיניאן: הייתי השבוע במסעדה בטבריה שנקראת פגודה.
ציון פיניאן: אני אומר לכם שמתוך עשרות העובדים שהיו לנו, נשארו תשעה עובדים בלבד ועוד 20-25 ישראלים.
ציון פיניאן: כואב הלב לראות את המסעדה הזאת והיא לא רחוקה להיות ממצב קשה.
ציון פיניאן: מייד הרמתי טלפון לחברת הכנסת רוחמה אברהם ואמרתי לה: בואי תראי מה קורה פה.
ציון פיניאן: אני אומר לכם שכואב הלב.
ציון פיניאן: זה עסק שמגלגל כמיליארד שקל ויש בו הכנסה למדינה של 150-200 מיליון שקל, איך אפשר?
ציון פיניאן: איך אפשר?
ציון פיניאן: אנחנו מדינת תיירות, אנחנו רוצים להביא תיירים.
ציון פיניאן: אני אישית אוכל במסעדה סינית כשרה ובקביעות, וכמוני יש הרבה.
ציון פיניאן: מי שחושב שהוא עושה הכשרה מקצועית זאת לא הכשרה מקצועית, זאת הכשלה בלמ"ד ולא הכשרה.
ציון פיניאן: מתי הישראלים ילמדו לבשל אוכל סיני?
ציון פיניאן: רק כשהעיניים שלהם יהיו מלוכסנות.
ציון פיניאן: אולי רק אז.
קרן טרנר: הנה, נותנים מעמד לילדים.
ציון פיניאן: אבא שלי, זכרונו לברכה, היה אומר: אין יותר טוב מהמקור, כל קופי לא שווה כלום.
ציון פיניאן: אין יותר טוב מהמקור ואני חושב שבנושא הצעת המחליטים, שהזכירה אותה גם רוחמה, צריך לקבל פה החלטה אמיצה, אדוני היושב ראש, שאנחנו מחליטים החלטה רצינית להפסיק את המבול הזה של לסגור ולסגור ולזרוק.
ציון פיניאן: אנחנו מדינת תיירות, יש לנו הרבה מאד ערים של תיירות וצריכים לבוא לקראת הענף הזה.
ציון פיניאן: צריך להחליט החלטה.
ציון פיניאן: גם אתה וגם אני חברים בוועדת הכספים ואפשר לאשר את זה ולגייס את כל החברים.
ציון פיניאן: נקבל החלטה אמיצה, אולי כואבת לכמה אבל לא כואבת לאחרים.
אלכס מילר: נציג משרד הפנים נמצא כאן?
אלכס מילר: מי מדבר ולוקח אחריות?
אלכס מילר: מה שחשוב לי לשמוע זה כך – אני מבין שמשרד הפנים לקח על עצמו אג'נדה להילחם בכל נושא העובדים הזרים, ילדים, טבחים והכל.
אלכס מילר: אין לי שום בעיה, אבל אנחנו צריכים לשמוע מכם מה הרציונל.
אלכס מילר: אני שומע פה שבסופו של דבר שאתם משתלטים על מי שאתם כן יכולים להשתלט, למשל טבחים שלא בעיה להוציא אותם או להגביל את הענף הזה והעניין שנמצא על סדר היום והוא נושא הילדים.
אלכס מילר: את הכמות הגדולה של אותם עובדים שאין מה לעשות אתם, מדינת ישראל לא מצליחה לעצור אותם ולשם, לדעתי, אתם צריכים לכוון את האצבע שלכם.
אלכס מילר: אם אנחנו נתעסק בנושא של המסעדות, בסופו של דבר מי שייפגע זה יהיה אנחנו ואם משרד האוצר חושב על אותם 6,000 איש שנשארים בלי עבודה, אלה אותם אנשים שלא משלמים מסים ולוקחים כסף מהמדינה.
אלכס מילר: לדעתי, אם הייתם מוצאים דרך להילחם באותם אלה שנכנסים מהדרום לישראל ומשקיעים את כל המאמצים שלכם ואת הכסף, אם יש בכלל, לכיוון הזה, והייתם עוזבים את אלה שמכניסים כסף למדינה בסופו של דבר, אולי הרציונל היה עובד.
אלכס מילר: לדעתי זה עובד הפוך כי לא רק שאנחנו לא מצליחים לעצור את זה שם, אנחנו גם פוגעים בעצמנו במקום אחר.
אלכס מילר: זה הכיוון שאני רוצה לשמוע מכם והאם מבחינת סדר ההחלטות, מבחינת אסטרטגיה אתם לוקחים בחשבון גם השלכות פנימיות והאם התופעה של המלחמה בכל נושא העובדים הזרים, לא משנה לכם מי העובד הזר או שאתם כן עושים חלוקה.
מאיר שפיגלר: אני אתחיל ברשותך מהשורה התחתונה.
יעקב כץ: תגיד איך משאירים אותם, איך מוסיפים להם.
יעקב כץ: תדבר בטון חיובי.
מאיר שפיגלר: השורה התחתונה היא שאנחנו מחויבים להחלטות הממשלה.
מאיר שפיגלר: החלטות הממשלה קובעות את המכסה של העובדים הזרים בארץ בכל אחד מהתחומים ולענייננו, בתחום המסעדות האתניות.
מאיר שפיגלר: באותה נשימה אני יכול לומר שככל שזה נוגע אלינו אני לא חושב שמישהו מהנוכחים כאן, שנמצא אתנו בקשר רציף, יטען שאנחנו לא עושים כל אשר לאל ידינו כדי לתת להם את מרב התמיכה והאפשרויות למצות עד תום את כוח האדם שנמצא בארץ בתחום המסעדות האתניות, זאת אומרת שגם בסוגיות של העברת עובדים ממקום למקום על בסיס היותם, כמובן, אנשים שמתאימים לעבוד במסעדות אתניות, כך גם לגבי נושא של הגשת בקשות, בדיקת הבקשות, כניסת מומחים לארץ, שמדינת ישראל לא הגבילה את מספרם.
מאיר שפיגלר: הם מגישים בקשות מסודרות, הם מקבלים טיפול יחסית בפרק זמן שאני חושב שהוא יותר קצר מן הסביר ועל הבסיס הזה הם גם מכניסים עובדים זרים בתור מומחים מחוץ לגבולות מדינת ישראל למדינת ישראל.
מאיר שפיגלר: נקודה נוספת שראוי לציין, כרגע, על פי החלטות הממשלה, המרחק, הפער בין הסכום שמשלמים לטבח מן המניין במסגרת רגילה של היתר רגיל לבין טבח במסגרת של מומחה הצטצמם מ-8,000 שקל ל-12,000, זאת אומרת מפער של 8,000 שקל ל-4,000 שקל היות ומומחה מקבל היום על פי חוק פעמיים השכר הממוצע במשק.
מאיר שפיגלר: גם בהקשר הזה הם מתלוננים, זאת אומרת מסעדות אתניות טוענות שהן בעצם הגוף היחיד שמשלם סכום שכזה לעובדים זרים על בסיס היתרים רגילים ולא היתרים של מומחים, אבל כל עוד זאת החלטת הממשלה אנחנו אוכפים אותה הלכה למעשה.
מאיר שפיגלר: לגבי הנושא של סינון והתייחסות באופן שונה במקרה כזה או אחר – לא, אין התייחסות שונה.
מאיר שפיגלר: מדובר במגזר והאכיפה היא כלפי כל המגזר כמו שנעשית אכיפה כל המגזרים האחרים.
מאיר שפיגלר: אנחנו עושים את זה על בסיס ענייני ובעקרון אנחנו בודקים בעיקר מצב שבו מעסיקים עובד זר אצל מעסיק ללא היתר, ללא זכות להעסיק אותו.
מאיר שפיגלר: ברגע שתופסים מקרה כזה, פועלים בשני מישורים: במישור אחד, לוקחים את העובד הזר מן המקום ויש יחידה, שנקראת יחידת עוז, שמבצעת את זה.
מאיר שפיגלר: במישור השני, יחידה שנייה פותחת תיק לאותו מעסיק, מגבשת את כל הממצאים שנוגעים לאותה העסקה שלא כדין ולאחר מכן, או שמטילים עליו קנס מנהלי או שמגישים כתב אישום.
מאיר שפיגלר: ההתנהלות הזאת היא לא התנהלות שקרמה עור וגידים רק היום, היא כבר מקדמת דנא ועושים אותה בצורה יותר אינטנסיבית, נכון להיום, שוב, על בסיס מדיניות הממשלה ובהקשר הזה יש גם לא מעט כתבות תקשורתיות, שמלוות את הפעילות הזאת.
מאיר שפיגלר: אין לנו משהו שדווקא נעשה בצורה שונה כלפי המסעדות האתניות אל מול, למשל, סקטור אחר שמעסיק עובדים זרים בארץ.
מאיר שפיגלר: בשום פנים ואופן לא.
מאיר שפיגלר: בסופו של יום, מי שקובע את המכסה זאת הממשלה ועל בסיס החלטות שלה אנחנו פועלים.
רוחמה אברהם-בלילא: אני מבינה את דרך הפעולה שלכם ואתם מחויבים להחלטות הממשלה ואתם מחויבים לפעול על פי הקריטריונים והכללים שנקבעים לכם, פעם יותר ופעם פחות, אבל לא זה הלך הדיון.
רוחמה אברהם-בלילא: הלך הדיון הוא שמרגע שהתקבלה הצעת המחליטים ב-2008, שבה הוחלט על 900 עובדים זרים, כאשר בד בבד תהיה ירידה ל-500 עובדים זרים.
רוחמה אברהם-בלילא: על זה אנחנו מדברים.
רוחמה אברהם-בלילא: אני הייתי רוצה לשמוע דווקא את עמדת משרד הפנים, לא איך הוא פועל ואיך הוא משלים את המדיניות.
רוחמה אברהם-בלילא: אני סומכת עליכם שאתם יודעים לעשות את העבודה שלכם.
רוחמה אברהם-בלילא: לא היית בתחילת הדיון ואני רוצה לדעת אם אתם ערים למצב שבו יש הרבה מאד עובדים שעלולים להצטרף למעגל האבטלה כתוצאה מהמדיניות של הורדת העובדים הזרים הללו.
רוחמה אברהם-בלילא: הייתי רוצה לשמוע אם יש לכם, למשרד הפנים, איזושהי עמדה באשר לקביעה אם זה יהיה 500 או 900.
אלכס מילר: המלצה.
רוחמה אברהם-בלילא: כן, אני רוצה לשמוע מה ההמלצה שלכם, איך אתם רואים את המסעדות האתניות.
מאיר שפיגלר: אני אשיב לך, ברשותך, היות ואני במקרה קיבלתי את זה עליי לפני כשנה ומחצה.
מאיר שפיגלר: היו דיונים עם נציגי המסעדות האתניות והמנכ"ל שלהם, ארנון, נמצא כאן.
מאיר שפיגלר: בזמנו גנות היה ראש רשות ההגירה, האוכלוסין ומעברי הגבול וכנראה על בסיס דיונים שהיו בינו לבין נציגי הממשלה הוחלט עוד בהחלטת ממשלה קודמת לנסות ולמצוא איזשהו מתווה, שייתן מענה לצרכים שעליהם את דיברת גם לנושא של המסעדות האתניות, גם לנושא של מדיניות הממשלה וכמובן, גם לסוגיית העובדים הזרים שרלוונטית לשניהם גם יחד.
מאיר שפיגלר: התגבשה איזושהי הצעה, ההצעה הועברה למר יעקב גנות בזמנו ואחר כך זה כבר עבר לרבדים ממשלתיים ולא בא לכדי החלטה כלשהי, שאימצה את זה או דחתה את זה למטב זכרוני.
רוחמה אברהם-בלילא: אתה לא עונה לי על השאלה.
רוחמה אברהם-בלילא: מאיר, אני סומכת על השיקולים המקצועיים שלך ועל הידע המקצועי שלך.
מאיר שפיגלר: ברשותך, החלטת הממשלה היא שחור על גבי לבן.
מאיר שפיגלר: יש החלטה מפורשת.
רוחמה אברהם-בלילא: אבל מה ההמלצה שלך כאיש מקצוע שמלווה את העניין הזה שנה וחצי?
קרן טרנר: אנחנו מסוכמים אתם עד 2011 כולל וגם האגרות מועלות בתוואי מדורג רק לאתניות.
קרן טרנר: יש סיכום ועכשיו רוצים באופן חד צדדי לשנות אותו?
רוחמה אברהם-בלילא: זה לא חד צדדי.
ארנון וולוסקי: קרן, עובדתית החלטת הממשלה לגבי המכסות שלנו מדברת על 2010 ולא מדברת על 2011.
קרן טרנר: לא, היא מדברת על 2010 ואילך.
ארנון וולוסקי: האם המשמעות היא שבשנת 2011, מבחינתכם, יש לנו 500 היתרים רגילים ב-12.000 שקל והשלמת היתרה במומחים ב-16,000 שקל?
קרן טרנר: כן, כן.
קרן טרנר: עם זה פתחתי.
ארנון וולוסקי: הבנתי.
ארנון וולוסקי: ובעצם, גם בפגישה שלנו עם רוחמה לפני שבוע פנינו ואמרנו שבמצב הזה לאורך זמן אנחנו לא יכולים להתקיים.
קרן טרנר: להבנתי, הנושא הזה סוכם אתכם ובא לידי ביטוי גם במתווה הדרגתי של האגרות.
רוחמה אברהם-בלילא: קרן, העובדה שזה סוכם.
רוחמה אברהם-בלילא: ...
קרן טרנר: רוצים לטרוף קלפים?
קרן טרנר: נטרוף קלפים.
ארנון וולוסקי: ברמה העובדתית, החלטת הממשלה שהתקבלה כשחברת הכנסת רוחמה אברהם היתה שרת התיירות, היתה 900 היתרים והקמת ועדה שתגיש את המלצותיה עד ה-30 ביוני 2009.
ארנון וולוסקי: אתם שיניתם את ההחלטה בתחילת 2009 בתקציב הדו-שנתי הנוכחי.
קרן טרנר: נכון, סוכם אתכם.
ארנון וולוסקי: סוכם איתנו פירושו שאתם אמרתם ואנחנו לא יכולנו להגיד לא כי גם לא שאלו אותנו.
ארנון וולוסקי: עם זאת, המדיניות שלנו מתוך הכרה בכוחנו המועט, היא לא ללכת אתכם מכות כי אתם תמיד תנצחו אלא לנסות להגיע להידברות.
ארנון וולוסקי: לכן, אם את מגדירה את התהליך שאנחנו מנסים לייצר אתכם כרגע כהסכמה, המצב הנוכחי הוא מצב שאנחנו מקבלים אותו כי אנחנו אזרחי מדינת ישראל.
ארנון וולוסקי: אנחנו מכירים בזכותכם לקבל החלטות, אתם הריבון.
קרן טרנר: מה זה זכותנו?
קרן טרנר: הממשלה החליטה את החלטתה.
ארנון וולוסקי: זכותכם, את הממשלה ואנחנו האזרחים.
קרן טרנר: להבנתי, היתה הידברות אתכם וזה בא לידי ביטוי באגרות.
ארנון וולוסקי: לא, לא, לא.
אלכס מילר: חברים, סליחה.
קרן טרנר: זה מה שאני יודעת.
אלכס מילר: חברים, אנחנו לא יושבים פה במשא ומתן בין האוצר לבעלי המסעדות כי אם היה בסיס למשא ומתן, תאמינו לי שהיינו סוגרים אתכם בחדר אחד עד שהייתם יוצאים עם איזושהי החלטה, אבל לדעתי כרגע אנחנו מדברים על משהו באוויר כל עוד לא תהיה נכונות באוצר לבוא וללכת לשינוי המדיניות.
אלכס מילר: אם יש מישהו רוצה להוסיף דבר נוסף לפני שאני מסכם, אני אודה לכם.
אלכס מילר: אם לא, אני רוצה לסכם.
ארנון וולוסקי: ברשותך, אני רוצה לומר כמה דברים.
ארנון וולוסקי: ראשית, אני מוכרח לציין שיש לנו דינמיקה של הידברות עם כל נציגי הממשלה.
ארנון וולוסקי: אני נמצא פה לא פעם בכנסת בדיונים ורואה כל מיני סקטורים שמרגישים חסרי אונים.
ארנון וולוסקי: אנחנו חסרי אונים מול המדיניות, אבל לא מול מבצע המדיניות.
ארנון וולוסקי: זאת אומרת, אם מדובר, כפי ששפיגלר הציג את זה או יוסי אידלשטיין, שביום-יום נמצאים מולנו בקשר, אנחנו נמצאים אתם בקשרי עבודה טובים מאד ואין לנו טענות בעניין הזה.
ארנון וולוסקי: הקושי שלנו הוא בשני דברים.
ארנון וולוסקי: הקושי שלנו הוא בזה שאנחנו מרגישים שאנחנו כמו היתוש שמתחת לרגלי עדר הפילים ששועט בשדה ומדיניות המקרו של המדינה בנושא עובדים זרים, יכול להיות שהיא מדיניות לגיטימית, אני חושב שכאזרח המדינה היא נראית לי על הכיפאק, אני לא חושב שצריך פה פליטים סודניים ואני לא חושב שצריך להביא לפה 150,000 עובדים זרים, אבל אני מסתכל על הסגמנט הצר של אותם 900 טבחים זרים שיש לנו, שהגיעו לארץ כבר באמצע שנות השבעים, כשלא היתה בעיה של עובדים זרים.
ארנון וולוסקי: אני זוכר שבשנת 85' היתה לי מסעדה והקריטריון היחיד לקבל היתר להעסקת עובדים זרים היה לקבל המלצה ממשרד התיירות שזה עסק תיירותי.
ארנון וולוסקי: לכן, כאשר נוצרה בעיית העובדים הזרים בתחילת שנות התשעים, כפי שכתוב במבוא לדוח אקשטיין ולדוח המעקב ששני אנשים נכבדים היו חברים בדוח שהוגש בכנס קיסריה האחרון, בתחילת שנות התשעים אנחנו כבר היינו.
ארנון וולוסקי: לכן, מקובל עליי שאם המדינה מצאה שאיבדו את השליטה על הכמות וכמו שאמר משה כץ, היו בזמנו, בשנות התשעים, מלצרים ומארחות תאילנדים, אם אתם רוצים להוציא אותם, בבקשה.
ארנון וולוסקי: הכנסנו ישראלים, אבל נשארנו רק עם טבחים זרים שהם הבסיס לעסק שלנו.
ארנון וולוסקי: מה בעצם קורה, קרן?
ארנון וולוסקי: גם בהחלטה שהתקבלה בתחילת שנת 2009 מכבידים עלינו את עלויות ההעסקה לרמות לא סבירות.
ארנון וולוסקי: למשל, האם אתם יודעים שאנחנו משלמים היום בממוצע את עלות העסקת טבח זר והיא מעל 15,000 שקל אצלנו, שזה יותר מ-90% מהשכירים בארץ?
ארנון וולוסקי: זאת אומרת שזה כבר לא הגיוני.
ארנון וולוסקי: במצב הזה החלשים מתחילים ליפול ואחרי זה גם ייפלו הגדולים.
ארנון וולוסקי: אגב, בסוף יישארו מסעדות אסיאתיות בארץ, אולי לא 200, אולי 100, אולי קצת יותר, אולי קצת פחות יישארו, אבל השאלה היא האם במוצר שהוא כל כך פופולרי לא צריך להסתכל ולהחריג אותו מהכלל?
ארנון וולוסקי: גלעד מה-מ.מ.מ.
ארנון וולוסקי: של הכנסת נמצא פה ובחודש דצמבר הוגשה עבודה שסקרה את הפעילות של העסקת העובדים הזרים בענף שלנו.
ארנון וולוסקי: אני מקווה שקראתם את זה.
ארנון וולוסקי: אני קראתי את זה וכתוב שם, מצוטטים אנשים ממשרדי הממשלה.
ארנון וולוסקי: ברמת ה-complience והציות לחוק אין אף אחד שמתקרב אלינו.
ארנון וולוסקי: יש אצלנו הכי הרבה ביקורות ואני אספר לכם.
ארנון וולוסקי: האכיפה בתל-אביב נמצאת ברחוב סלמה 53 ועל יד זה יש בעיקר מסעדות, לא משקים של חקלאים, לא מפעלי תעשיה ולא אתרי בנייה.
ארנון וולוסקי: כל פקח מתחיל את יום הביקורת שלנו אצלנו.
ארנון וולוסקי: יש פה מסעדנים והם יספרו לכם כמה פעמים נמצאים אצלם בשנה ולמרות זאת, הכי מעט קנסות, הכי מעט עבירות על החוק.
ארנון וולוסקי: יוסי אידלשטיין יעיד שיש הכי פחות מעצרים של עובדים לא חוקיים אצלנו.
ארנון וולוסקי: פעם זה היה אחרת ולקחנו את עצמנו בידיים.
ארנון וולוסקי: בחמש השנים האחרונות אנחנו עושים עבודה מאד יסודית בנושא.