GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מאיר שטרית: בכמה מקרים כאלה מדובר?
מאיר שטרית: כמה מקרים כאלה היו?
ליזה חיימוביץ: מדובר במקרים נדירים מאד.
נתי שילה: נקודת המוצא היא שאם הדו"ח הוא דו"ח טוב, או אם אין דו"ח - -
מאיר שטרית: השאלה היא מי קובע אם הדו"ח טוב או לא.
יאיר אורגלר: יש צוות של חשבונאים ברשות, וההחלטות הן של דירקטוריון הרשות.
יאיר אורגלר: ההכרעות האלה עומדות גם למבחן של ביקורת שיפוטית, וכפופות לכללי המינהל הציבורי.
מאיר שטרית: כשקורה מצב כזה – גם רואה החשבון מושעה?
ליזה חיימוביץ: זה תלוי בסיטואציה.
ליזה חיימוביץ: הסיטואציות הן שזה לא נעשה במכוון.
ליזה חיימוביץ: קורה שיש חילוקי דעות – שרואה החשבון סבר שאין תלות, והרשות סברה אחרת.
מאיר שטרית: למה אנחנו נזקקים לתיקון?
מאיר שטרית: אם אין מקרים כאלה, למה אנחנו נזקקים לתיקון?
ליזה חיימוביץ: מכיוון שלפעמים יש מקרים כאלה.
ליזה חיימוביץ: סעיף א2 ב' מתייחס בעיקרון למקרים שבהם הרשות הורתה על תיקון הדו"חות הכספיים לא מחמת ניגוד עניינים, אלא מחמת בעיה בדו"חות, או אי תקינות בהם, ללא כל קשר לשאלת רואה החשבון.
ליזה חיימוביץ: אלה מירב המקרים שאליהם מתייחס הסעיף.
ליזה חיימוביץ: במקרה כזה, כאשר הרשות מורה על תיקון הדו"חות הכספיים, היא בדרך כלל גם נותנת ארכה.
ליזה חיימוביץ: פה מדובר על מצב שמסיבה כזו או אחרת – או שחלפה הארכה, והחברה החליטה לא להגיש, או שעומדים בפני הליך משפטי.
ליזה חיימוביץ: בכל אופן – אין מידע בפני הציבור.
שמואל האוזר: החשבונות הם מאד קריאטיבים.
שמואל האוזר: אפשר להציג את הנתונים האלה בכמה צורות.
שמואל האוזר: אם לדעתם של רואי החשבון ברשת יש משהו שעלול להטעות את המשקיעים בדו"ח – הרשות מבקשת לתקן את הדו"ח.
שמואל האוזר: נותנים ארכה, וזה לא דבר בעייתי.
נתי שילה: אני רוצה להתייחס להצעה לבטל את המסחר ביום ג'.
נתי שילה: המצב היום, כפי שהוא – מדובר בחודש ארכה שנותנים לחברה, וממשיכים את המסחר, כל זאת עד שישה חודשים.
נתי שילה: זאת אומרת – אנחנו מדברים פה על תקופה של 5 חודשים, שבהם מאפשרים מסחר פעם בשבוע.
נתי שילה: כלומר, 20 ימי מסחר.
נתי שילה: אני רוצה להציג את נקודת המוצא דווקא מבחינת המשקיע, שאמרתם שדואגים לו.
נתי שילה: העובדה שמאפשרים מסחר רק פעם בשבוע, כבר נותנת איתות אזהרה למשקיעים, שמשהו פה לא בסדר, שיש פה איזושהי בעיה.
נתי שילה: באותה מידה שלא מפסיקים את המסחר חודש ימים, ונותנים אורכה, לא מפסיקים את המסחר – זה בסך הכל טוב למשקיע.
מאיר שטרית: נניח שמגלים בדו"ח רואה החשבון שהמאזן של החברה היה מזויף, שאין רווחים כפי שמצוין בו, אלא הפסדים.
מאיר שטרית: אתה מציע שימשיכו את המסחר בתנאים האלה?
נתי שילה: אני לא נגד עצם העובדה שמפסיקים את המסחר או שקובעים אותו לפעם השבוע - -
מאיר שטרית: אני חושב שמתוך הגינות, במצב הזה, צריך להפסיק את המסחר, ליידע את המשקיעים, והדרך בפניהם פתוחה לתבוע למשפט את הדירקטורים או המנהלים באותה חברה.
נתי שילה: זו אפשרות אחת.
נתי שילה: אפשרות שניה היא לתת אזהרה.
נתי שילה: כולם יודעים שיש בעיה, והמשקיע נשאר תקוע עם המניות.
נתי שילה: נותנים לו כמה ימי מסחר כדי לנסות ולצאת מהעניין הזה.
מאיר שטרית: אני מצטער, אבל אני לא מסכים אתך בנקודה הזו.
נתי שילה: במדינות אחרות, בארצות הברית, למשל, ברגע שמפסיקים מסחר בבורסה, יש במות אחרות ששם ניתן לנהל עסקאות באותן ניירות ערך, בלי לתקוע את המשקיע.
מאיר שטרית: ברגע שהבורסה עולה על זיוף רציני - -
נתי שילה: אבל לא כל מקרה הוא זיוף רציני.
נתי שילה: זו לא הסיטואציה היחידה.
נתי שילה: הסיטואציה הנוספת היא שיש עיכוב בפרסום דו"חות כספיים של החברה מעבר לזמן.
מאיר שטרית: זה לא צריך להיות.
מאיר שטרית: חברה צריכה לתת דו"חות בזמן.
רונית הראל: אבל המנגנון של יום ג' לא גורם לחברה להזדרז.
מאיר שטרית: אבל אם רואה החשבון לא מגיש דו"ח בזמן – למה אני צריך לתת זמן, מבחינת המשקיע הקטן?
מאיר שטרית: אני לא רואה לכך שום סיבה הגיונית.
מאיר שטרית: עבור המשקיע, הדבר הטוב ביותר הוא לדעת מה הנתונים האמיתיים של החברה, ואז הוא יוכל להחליט בהתאם.
מאיר שטרית: אני מציע לאשר את התקנה בסעיף 3.
מאיר שטרית: אם כן, אנו מאשרים את התקנה, כפי שהיא מוצעת פה, בפנינו.
מאיר שטרית: שינויים בתקציב לשנת 2000
מאיר שטרית: מונחת בפנינו בקשת שר האוצר להעביר סכום של 550 אלפי שקלים מהרזרבה הכללית למשרד התקשורת.
מאיר שטרית: המטרה היא – טיפול בתקצוב העסקת יושב ראש ועדת ההיגוי לעניין ההיערכות לטיפול ברעידות אדמה, בהתאם להחלטות הממשלה, וכן עוזר ליושב-ראש הוועדה.
מאיר שטרית: יש לי שתי תמיהות.
מאיר שטרית: האחת – מדוע העניין בתחום משרד התקשורת?
מאיר שטרית: ממתי משרד התקשורת מטפל ברעידות אדמה.
מאיר שטרית: שנית, כאשר מדברים בימים אלה, על הפקעות שכר בשירות הציבורי, אולי מישהו יכול להסביר לי את פשר גודלו של הסכום?
מאיר שטרית: אני מציע לדחות את הבקשה הזו.
אמנון כהן: ההעברה המבוקשת היא מהרזרבה הכללית של המדינה?
סמדר אלחנני: וראית כמה שהיא מצומקת?
אלכס ויסמן: לעניין השאלה מדוע העניין הוא בטיפול משרד התקשורת – ועדת השרים הטילה על שר התקשורת להיות ממונה על העניין.
אלכס ויסמן: זו הסיבה.
אלכס ויסמן: שר התקשורת טיפל בסוגיית רעידות האדמה כאשר היה שר השיכון.
אלכס ויסמן: על רקע זה הוקמה מינהלה, שיושבת במשרד התקשורת - -
מאיר שטרית: למה שלא תוקם המנהלה הזו במשרד התשתיות?
מאיר שטרית: דבר שני – מה פתאום, בתקופה בה מדברים על חריגות בשכר, עלות העסקתם של יושב ראש הוועדה ועוזרו – 550 אלף שקלים?
מיכל פלד: מדובר באדם שמטפל בנושא ביום-יום, ומרכז את כל הפעילות של צוות ההיגוי, שמונה על ידי ועדת השרים.
מיכל פלד: הוא קורא דו"חות, הוא עוסק בקבלת חומר, וכן הלאה.
אורי אולניק: בעקבות רעש האדמה שהיה בטורקיה הוקמה ועדה, והוחלט על הקמת צוות ההיגוי.
אורי אולניק: רוצים לעשות את זה בצורה רצינית.
מאיר שטרית: מי בעד אישור הבקשה?
מאיר שטרית: הבקשה לא אושרה.
מאיר שטרית: חוק ההסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנת התקציב 2000), התש"ס – 1999 סעיף 30 – תיקון חוק הרשות השניה לטלוויזיה ורדיו
אלי גולדשמידט: אנחנו מחדשים את הדיון בנושא הערוץ השלישי.
אלי גולדשמידט: היום אני מתכוון שלא לעסוק בסוגיות הכבדות, הקשות, שעלו בהרחבה בישיבה הקודמת, אלא לנסות ולהתקדם בנושאים שהם פחות שנויים במחלוקת, ובראש ובראשונה – הפרמטרים שאנו רוצים לקבוע לגבי הדברים שישודרו בערוץ השלישי.
אנה שניידר: אנחנו נמצאים בפסקה 21, אחרי סעיף 142.
אורי אולניק: אנשי מועצת הרשות השניה ומנכ"ל הרשות השנייה, שעיינו בהוראות התוספת, מצאו שהיא בעצם מייתרת את פעולתה של מועצת הרשות השנייה, כי הכל נקבע כבר מראש, ולא מאפשר לרשות השנייה לשלוט, לכוון, או להיות גמישה בהתאם למה שיצטרכו.
אורי אולניק: אנחנו קיבלנו ממועצת הרשות השנייה נוסח הצעה לתוספת, שהוא מעודן יותר.
אורי אולניק: ואנחנו מגישים היום נוסח של התוספת, ומייד אצביע על העקרונות שלו.
אורי אולניק: הנוסח עדיין שומר על העיקרון שהתוספת קובעת את המכסות של הז'אנרים העליונים, דהיינו – תוכניות התרבות, הדרמה, התחקיר, והסדרות הדרמטיות.
אורי אולניק: התוספת הזו עדיין מקבעת מכסות מסוימות.
אורי אולניק: עדיין יש בתוך התוספת הזו סעיף שקובע שכל התוכניות האלה, של הז'אנרים העליונים ישודרו בשעות הפריים-טיים, אבל גרענו מהנוסח מספר סעיפים כלליים, והתייחסות לסוגי משדרים שאינם אותם סוגי ז'אנרים עליונים.
אורי אולניק: הנוסח שיחולק לכם עוסק בהגדרות.
אלי גולדשמידט: אנחנו נעבור על הנוסח החדש, ונראה איזה סעיפים הושמטו ממנו.
אלי גולדשמידט: אנחנו מאד רוצים לשמור על העצמאות של הרשות השנייה, ואנחנו גם סומכים עליה, אבל מצד שני אנחנו רוצים לעגן, כמה שאפשר את הרצון שלנו לשמור על רמה נאותה של ערוץ.
אלי גולדשמידט: אנחנו נצטרך לשמור על האיזון בין השניים.
אנה שניידר: סעיף 59 בחוק, כפי שהוא היום, אומר שכשליש לפחות מכלל שידורי הטלוויזיה יהיה בהפקות מקומיות, אולם הרשות תפעל להרחבת חלקם של שידורי טלוויזיה מהפקות מקומיות.
אנה שניידר: כך אומר החוק הקיים.
אנה שניידר: התיקון הוא כך: "(11) בסעיף 59 – (א) במקום "שליש" יבוא "ארבעים אחוזים"; כלומר – מגדילים את הנתח של הפקות מקוריות ל- 40 אחוזים, משליש.
אנה שניידר: תיקון נוסף – מוסיפים לתוך הסעיף את סעיף קטן (ב) שאומר: "מתוך כלל ההפקות המקומיות ובנוסף לחובות שתקבע המועצה בזיכיון או בכללים, ישדר בעל זיכיון בכל שנה תכניות כפי שיוגדרו בתוספת, ובכמות שלא תפחת מן המכסות השנתיות הקבועות בתוספת"; תיקון נוסף – סעיפים ג', ד', ו- ה' החדשים: "(ג) השר רשאי, על פי המלצת המועצה ובידיעת הוועדה, לשנות את הוראות התוספת; " הוועדה היא ועדת החינוך, לפי מיטב זכרוני.
אורי אולניק: הסוגיה היא מסובכת, אנחנו לא בטוחים איזו ועדה.
אורי אולניק: בשעתו היתה ועדה מיוחדת.
אנה שניידר: אנחנו הגדרנו בסעיף ההגדרות: "הוועדה – ועדת החינוך והתרבות של הכנסת".
אלי גולדשמידט: בממשלה העניין הזה מפוצל למשרדים שונים – ובעניין הזה קטונו מלעסוק.
אלי גולדשמידט: בכנסת – עצם זה שהעניין מגיע לוועדה זה משמעותי.
אלי גולדשמידט: הממשלה גם יכולה להשתכנע מדיון בוועדה.
אלי גולדשמידט: זה בעייתי.
מאיר שטרית: אני מסכים שהדיון הזה, מלכתחילה, לא היה צריך להגיע לוועדת הכספים, אלא לוועדה הרלבנטית, למשל – ועדת הכלכלה, אבל, מכיוון ואנו דנים בחוק, ואנו קובעים פה כללים, מחר השר יכול להגיש תקנות באישור ועדה אחרת, שבכלל לא דנה בחוק ולא תהיה מודעת לכל הפנים של העניין.
מאיר שטרית: לכן, הגיוני שאם דנו בחוק הזה פה, הוועדה תהיה ועדת הכספים.
אנה שניידר: אפשר לקבוע: "באישור ועדת החינוך, ובהודעה לוועדת הכספים".
אלי גולדשמידט: אני לא בעד פיצול בין שתי ועדות.
עדנה הראל: נדמה לי, בכל זאת, שיש חשיבות לזה שבסוגיות של תוכן תהיה ועדה אחרת מלבד ועדת הכספים.
עדנה הראל: צריך שתהיה ועדה שמתעסקת בסוגיות כאלה.
אלי גולדשמידט: יש פה דילמה עניינית.
אלי גולדשמידט: אף אחד לא מנסה לחטוף פה סמכויות.
אלי גולדשמידט: יש פה שאלה עקרונית.
אלי גולדשמידט: אם מלכתחילה זו לא בעיה בוועדת הכספים, ואנחנו לא מכינים את החוק – אז את צודקת.
אלי גולדשמידט: אבל אנחנו הם אלה שבונים את כל המבנה הזה, מן המסד ועד הטפחות, ואחרי זה, הפיקוח על כך שעומדים במבנה הזה, מועבר לוועדה אחרת שכלל לא היתה מודעת לדברים.
מאיר שטרית: הגיוני בעיניי שתקנות תובאנה גם בפני ועדת הכספים, כי זה יחייב את הכנסת להתייחס לעניין, ולקבוע אחת ולתמיד היכן ידונו בדברים.
אלי גולדשמידט: ענייני רשות השידור נדונים בוועדת החינוך.
עדנה הראל: לגבי הערוץ השני, יש סעיף אחרון בחוק הרשות השניה שהסמיך את הוועדה המיוחדת שהכנסת הקימה, מלכתחילה, ועדה המשותפת לוועדת הכלכלה ולוועדת החינוך.
עדנה הראל: אותו סעיף קובע שבכנסת שלאחר מכן תטפל בכך, הכנסת ה- 13, תטפל בכך ועדת החינוך, ולגבי הכנסת שאחר כך החוק לא קובע.
אלי גולדשמידט: אפשר להציע ועדה משותפת של ועדת החינוך וועדת הכספים בראשות יושב ראש ועדת הכספים?
ישראל כץ: זה חוק.
ישראל כץ: בלאו הכי זה צריך לזכות ברוב במליאה.
מאיר שטרית: אני מוכן להתחייב ליזום דיון, בוועדת הכנסת, כדי לגרום לכך, שכל נושא השידורים יידון בוועדה אחת.
עדנה הראל: יכול להיות מצב שכל החוק בסופו של דבר יהיה בסמכות ועדת החינוך, ורק הסעיף שדן בתוספת, שעניינה תוכן, יהיה בסמכות ועדת הכספים.
עדנה הראל: זה מצב מוזר.
מאיר שטרית: לא ביקשנו מהממשלה להעביר את החוק הזה אלינו, לוועדת הכספים.
מאיר שטרית: מאחר והעבירו, הם כבולים בהתחייבות הזו, ולא עולה על דעתי להעביר את הדיון בהמשך החוק הזה לוועדת החינוך.
מאיר שטרית: לכן אני מציע להשאיר את העניין בוועדת הכספים.
מאיר שטרית: זה הדבר הנכון לעשות.
אנה שניידר: בחוק עצמו, כפי שעדנה ארבל ציינה, ישנה הוראת מעבר, בסעיף 141 שאומרת שחוק זה יהיה בתחום ענייניה של הוועדה המיוחדת בעניין חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, שהקימה הכנסת ה- 13, ולה תהיינה נתונות הסמכויות של ועדת החינוך והתרבות של הכנסת לפי חוק זה, עד תום תקופת כהונתה של הכנסת ה- 13.
אנה שניידר: אני מציע לתקן את הסעיף הזה ולומר שחוק זה יהיה בתחום ענייניה של ועדה משותפת לוועדת החינוך וועדת הכספים.
רחמים מלול: בראשותו של מי?
אנה שניידר: לא צריך לקבוע מראש.
רחמים מלול: בראשותו של יושב ראש הוועדה שם הכינו את החוק.
אלי גולדשמידט: אני מתרשם שרוב חברי הוועדה שנוכחים כאן רוצים שזה יהיה בוועדת הכספים, אז נשאיר את זה בוועדת הכספים.
אלי גולדשמידט: אני לא שלם עם זה, אני לא מתלהב מזה, אך כך זה יהיה בכל החוק.
אנה שניידר: יש גם סעיפים (ד9 ו- (ה): "(ד) המועצה רשאית, באישור השר והוועדה, קרי – ועדת הכספים, להפחית מהמכסות הקבועות בתוספת, לתקופה שתיקבע ואשר לא תעלה על שנה, אם נוכחה כי התקיימו נסיבות מיוחדות לכך".
מאיר שטרית: אני רוצה להבין – כאשר מדובר על 40 אחוז הפקות מקוריות, האם טוק שואו נחשבת להפקה מקורית?
אורי אולניק: התשובה היא – כן.
אנה שניידר: "(ד) המועצה רשאית , באישור השר והוועדה, להפחית מהמכסות הקבועות בתוספת לתקופה שתיקבע ואשר לא תעלה על שנה, אם נוכחה כי התקיימו נסיבות מיוחדות המצדיקות את ההפחתה, וכן רשאית המועצה כאמור להפחית מהמכסות לתקופה נוספת שלא תעלה על שנה, אם נוכחה כי התקיימו נסיבות מיוחדות לכך".
רחמים מלול: מה הן הנסיבות?
מאיר שטרית: בסעיף (ג) – תיקון במליאת הוועדה יהיה באישור הוועדה, לא בידיעת הוועדה.
אלי גולדשמידט: נדון בכך מייד.
אנה שניידר: "(ה) על אף האמור בסעיף קטן (ד), לעניין השנתיים הראשונות מיום תחילת השידורים בידי בעל זכיון בערוץ השלישי, רשאית המועצה, באישור השר, להתיר הפחתת היקף השידורים הקבועים בתוספת בהם מחויב בעל זיכיון בערוץ השלישי, ובלבד שלא יקטן ממחצית".
אלי גולדשמידט: מישהו יכול להסביר את ההבדלים ואת הסיבות לכך שבסעיף (ג) זה בידיעת הוועדה ובסעיף (ד) זה באישורה, ובסעיף (ה) זה בכלל בלי ועדה?
אלי גולדשמידט: מה ההגיון שעומד מאחורי ההבחנה הזו?
ישראל כץ: כל דבר צריך להיות באישור הוועדה.
איל רותם: זה מבטיח שמצד אחד קביעת התכנים נקבעת בדרך פחות - - ופחות ניתנת לשינויים אחר כך, ומצד שני, משאירה גמישות כאשר עולה ערוץ חדש לאוויר, ואנחנו לא יודעים איך זה ייראה ומה תהינה ההחלטות.
איל רותם: לכן קבענו שלושה מדרגים: האחד – מסמיכים את השר לפי המלצת המועצה ובידיעת הוועדה לשנות את הוראות התוספת, זאת אומרת , להוסיף ולגרוע ז'אנרים נוספים.
אלי גולדשמידט: ולמה בזה לא צריך את אישור הוועדה?
אלי גולדשמידט: למה בהפחתה במכסות צריך את אישורה?
אלי גולדשמידט: מה ההגיון?
אורי אולניק: בפעילות השוטפת של מועצת הרשות השניה, אם היא החליטה, למשל, שמן הראוי להעלות ז'אנר איכותי, למשל – תוכנית תחקיר עומק, שלא קיימת היום, זה בדיוק מסוג הדברים שמועצת הרשות השנייה מופקדת עליהם, והוועדה לא צריכה, בתחום מומחיותה, להגיד אם מן הראוי להוסיף ז'אנר או לא להוסיף.
ישראל כץ: אבל אתם רוצים להסמיך את שר התקשורת לשנות חוק של הכנסת, בלי אישור הכנסת?
ישראל כץ: זה חלק מחוק של הכנסת.
מאיר שטרית: אפשר לגשת אל העניין באחת משתי צורות.
מאיר שטרית: את הוועדה מעניין דבר אחד.
מאיר שטרית: אתם קובעים הפקות מקור של 40 אחוז?
מאיר שטרית: – שתהיינה הפקות מקור של 40 אחוז, ותנו עבודה למפיקים ובמאים בארץ, ושיינתן ביטוי לתרבות הישראלית.
מאיר שטרית: זה מה שמעניין אותי, וזה אני רוצה שייקבע בחוק, וכל שינוי בסעיף הזה יובא לכאן.
מאיר שטרית: אני לא רוצה להיכנס לתוך העניין.
מאיר שטרית: יש מועצה מקצועית שמוסמכת לקבוע את נהלי השידור.
מאיר שטרית: תוציאו את זה מהחוק.
מאיר שטרית: תנו למועצה את הסמכויות, ושהיא תעשה מה שהיא רוצה.
מאיר שטרית: אנחנו רוצים להבטיח שאותם אינטרסים שאנחנו רוצים לעמוד אליהם יישמרו.
ישראל כץ: אבל מה שאתה רוצה להוציא מהחוק זה גם את האינטרסים.
מאיר שטרית: לא
ישראל כץ: הם פרי דיונים רבים וארוכים שהיו פה.
מאיר שטרית: עוד לא אמרתי מה האינטרסים.
מאיר שטרית: אני אומר: נקבע מה אנחנו רוצים כוועדה, ועל מה אנו רוצים להשגיח.
מאיר שטרית: אותו חלק יהיה בחוק, ושינויו יהיה כפוף לוועדה.
מאיר שטרית: בצדק נאמר שאנחנו לא יכולים לנהל את הערוץ השלישי.
מאיר שטרית: צריך להפריד בין אותם אינטרסים עקרוניים וחשובים, לבין הניהול היום יומי.
מאיר שטרית: הוא לא צריך להיות בחוק.
ישראל כץ: אתם לא מבינים את ההפרדה כאן, בין שני הדברים.
ישראל כץ: יש את מישור היחסים בין הממשלה לכנסת, והם לא עניינה של מועצת הרשות השנייה בכל מקרה.
ישראל כץ: לא עניינה האיזון והמינון – האם שר יוכל לשנות בעצמו חוק של כנסת.
ישראל כץ: ויש את העניין של מי שעוסק בזה.
ישראל כץ: מי שיוזם כל דבר כזה, מטבע הדברים, זה רק אתם.
ישראל כץ: אתם פונים לשר, השר פונה לוועדה, וצריך רק את האישור שלה, כמו בכל דבר הזה.
אלי גולדשמידט: חבר הכנסת ישראל כץ אומר שאיפה שנדרש אישור השר צריך להוסיף גם את אישור הוועדה.
שמואל שם-טוב: אני רוצה שתבינו – האינטרס של מועצת הרשות השנייה הוא בדיוק האינטרס שמציגים כאן.
שמואל שם-טוב: בשביל זה מועצת הרשות השנייה קיימת – כדי להגן על היצירה המקומית, כדי לחייב את הזכיינים בז'אנרים מסוימים.
שמואל שם-טוב: זה תפקידה.
מאיר שטרית: אתה מרוצה מרמת ההפקה המקורית בערוץ השני?
שמואל שם –טוב: זה מעל ומעבר לכל מה שנעשה בכל תחום טלוויזיה אחר בארץ, בגלל הרשות השנייה.
שמואל שם –טוב: הם עומדים בכל התנאים שנקבעו להם בחוק.
מאיר שטרית: אם כל כך טוב, מה כל כך רע?
מאיר שטרית: למה כולם צועקים?
שמואל שם-טוב: אני יכול לומר שהם עומדים יפה במכסות.
שמואל שם-טוב: אנחנו מפקחים על כך.
שמואל שם-טוב: עכשיו מכניסים כך שבז'אנרים האלה, שנקראים "העליונים", זה לא רק יהיה טוק שואו, אלא שתהיה איכות גדולה יותר.
שמואל שם-טוב: מה שאני רוצה לומר הוא – ככל שתעבירו אליכם יותר סמכויות בחוק הזה, אי אפשר יהיה לעשות שום דבר.
ישראל כץ: אתה טועה בעניין הסמכויות.
ישראל כץ: החוק יכול להגדיר את הדברים, אבל הוא לא אומר שאנחנו הם אלה שמעורבים בביצוע של זה.
ישראל כץ: אתם קובעים את החוק, לא אנחנו.
מוטי שקלאר: יש פה שני דברים, וצריך לעשות את ההבחנה: ברגע שאתה קובע מכסה של 40 אחוז זה דבר אחד, אבל ברגע שאתה יורד לספסיפקציה ומונה מספר שעות כאלה ומספר אחר לאחרות – אתה מנטרל אותנו מהיכולת לשחק - -
מאיר שטרית: אמרתי קודם: לקחת את הדברים העקרוניים ולהשאיר אותם לאישור הוועדה, ומה שלא עקרוני יהיה להחלטת הוועדה.
ישראל כץ: שיהיה ברור – מי שצריך לייצג פה את הציבור, על כל גווניו וכן הלאה, מבלי להתערב אחר כך בעשייה – זו הוועדה הזו.
יצחק לבני: אין דבר יותר טבעי מאשר הרצון של הוועדה לסגור את הברגים עד תום, ולהרגיש שליטה על העניין.
יצחק לבני: אלא מאי?
יצחק לבני: – אני קראתי כ- 40 חוקים של כ- 40 גופים מהסוג הזה בעולם.
יצחק לבני: כולם הוקמו על ידי ועדות פרלמנט.
יצחק לבני: אין אחת שנכנסה למידה כזו של ספסיפיקציה.
יצחק לבני: הטובות שבהן, כלומר- האירופאיות, הולכות על שלוב בין האינטרס של חברות פרטיות, בין שוק חופשי לרשות ציבורית, ואת האחריות הם מטילים על הרשות הציבורית ולא על החוק.
יצחק לבני: מה הם עושים בחוק?
יצחק לבני: – הם קובים בו הוראות לרשות הציבורית.
יצחק לבני: מה זה אומר?
יצחק לבני: זה לא מספרים בדרך כלל.
יצחק לבני: זה קביעות של מהויות.
יצחק לבני: הם יכולים בהחלט לקבוע מספר.
יצחק לבני: מספר של הפקה מקורית- 40 אחוז.
יצחק לבני: זה כן.
יצחק לבני: היתר צריך להיות לא במספרים.
יצחק לבני: צריך לקבוע בחוק שחובת הרשות השנייה היא שאחוז גבוה יהיה מיועד למה שרוצים, ולהשאיר להם לקבוע כמה בדיוק.
יואל נווה: הבענו את עמדתנו גם כן, שנכון להשאיר את הפירוט הרחב ביותר.
יואל נווה: אני חושב שאפשר לעשות פה צעד אחד נוסף מעבר לכך.
יואל נווה: מה שהטריד את חברי הוועדה, בעיקר, חוץ מאמירות כלליות, שמקובלות על חברי הכנסת, על הביטוי הרחב של כלל הציבור – אפשר להגיד משהו על רמה אחת מתחת להפקות מקור.
יואל נווה: אפשר להשאיר הוראה שהיא איכותית מעיקרה, ולא כמותית.
יואל נווה: מעבר לזה אני מציע שהרשות הציבורית תבוא לוועדה, עם דו"ח מפורט על היקף ההפקות, תציג את העניין ואז תהיה יכולת לוועדה לעשות ביקורת על רמת הביצוע.
אלי גולדשמידט: ה- 40 אחוז מעוגן במסגרת החוק.
אלי גולדשמידט: את זה השר לא יכול לשנות.
אלי גולדשמידט: אבל, למשל – העברת ז'אנר עליון מפריים טיים לזמן אחר, זה דבר שיהיה ניתן לביצוע, לפי הסעיף הראשון, נכון?
ישראל כץ: אני רוצה לומר בצורה מסודרת.
ישראל כץ: יש שתי גישות בסיסיות: הגישה העסקית, שיואל נווה איתר אותה מייד, וחיזק אותה.
ישראל כץ: הגישה השנייה היא הגישה הערכית.
ישראל כץ: שתי גישות אלה צריכות לבוא לידי ביטוי.
ישראל כץ: ברור שעסקית, שווה לזכיין לשלם יותר.
ישראל כץ: אם תהיינה 100 אחוז של מגבלות ערכיות, הזכיין ישלם אפס.
ישראל כץ: אני חושב שהרוח הכללית של הוועדה צריכה להישמר.
ישראל כץ: מי שמתרגם את הדברים האלה, לפי בקשת חברי הוועדה, זה אנשי משרד התקשורת.
ישראל כץ: היתה דרישה של רוב חברי הוועדה לנסות לכמת ערכים, ומשרד התקשורת ניסה לתרגם את זה.
ישראל כץ: מה שחבר הכנסת מאיר שטרית אמר זו הקצנה של הגישה העסקית.
ישראל כץ: לדעתי היא לא מבטאת גם את דעתו האישית.
מאיר שטרית: כאשר אנחנו מדברים על הפקה מקורית, אני מניח שהרצון של רוב חברי הוועדה הוא לראות יותר אחוזים לז'אנרים העליונים, ושלא יותר טוק שואו.
עופר חוגי: אני חושב שבנושא התוכניות חייבים לקבוע מסמרות, עם אחוז מסוים של גמישות למועצה.
עופר חוגי: כיום, אנו רואים שיש אפילו מלחמה בין המנכ"ל לבין המועצה.
עופר חוגי: נעשה את הניסיון הזה, של קביעת המסמרות בעניין השידורים, וניתן לכם אחוז מסוים של חופש, שתוכלו לקבוע בו.
עופר חוגי: אחרי חצי שנה אפשר לבדוק את המצב, ולהביא את העניין לדיון בוועדה.
אלי גולדשמידט: כלומר, אתה בעד להגביר את סמכות הוועדה בעניין הזה.
עופר חוגי: כן, בטח.
אלי גולדשמידט: אני מציע שנתקדם.
אלי גולדשמידט: אנחנו נמצאים כרגע בדיון על השאלה – האם אנחנו דורשים את אישור הוועדה גם לשינוי בתוספת.
אלי גולדשמידט: זו השאלה.
עופר חוגי: צריך לקבוע במפורש שעות ותוכניות, לתת למועצה מרווח מסוים של חופש.
עופר חוגי: בעוד חצי שנה ניתן יהיה לבדוק את הדברים.
אלי גולדשמידט: אנחנו נמצאים כעת בסעיף 59, (ג), (ד) ו- (ה).
אלי גולדשמידט: בסעיף (ד) נדרש אישור של ועדת הכספים.
אלי גולדשמידט: בסעיף (ג) – רק בידיעת ועדת הכספים, ובסעיף (ה) אין בכלל.
אלי גולדשמידט: אני מבקש שתתייחסו ותביעו את עמדתכם לגבי זה.
אלי גולדשמידט: קיבלתי תשובה שהשינוי בתוספת יכול להיות, למשל, העברת ז'אנר מקורי, עליון, משעת הפריים טיים לשעה 12 בצוהריים, וזו סמכותו של השר מבלי לבקש אישור מהוועדה.
אלי גולדשמידט: אני מבקש התייחסות לשאלה – איזו סמכות אנחנו נותנים בלי שנדרש אישור מהוועדה.
אורי אולניק: ראשית אני רוצה להסביר: התוספת הזו היא שיקוף של כללים שנוהגים היום, על זכייני ערוץ 2, בתקופת הזיכיון השנייה שלהם, דהיינו – כאשר האריכו להם את הזיכיון הגבירו את הדרישות בכל מה שקשור לז'אנרים.
אורי אולניק: אני רוצה להתייחס ל (ג), (ד), ו- (ה) – למה בסעיף (ג) קבענו שהעניין יהיה בידיעת הוועדה, בסעיף (ד) – באישור הוועדה, וב- (ה) לא קבענו צורך בוועדה, בכלל.
אורי אולניק: סעיף (ד) הוא אותו סעיף שאם המועצה תראה לנכון להפחית ממכסות הז'אנרים העליונים, דהיינו – מכמות שעות הדרמה, מכמויות השעות שמוקדשות לתוכניות התחקיר, שהם השעות האיכותיות והעיקריות – פה צריך לקבל את אישור הוועדה.
אורי אולניק: אם המועצה רוצה להמציא ז'אנר חדש, לא צריך ללכת לוועדה.
אורי אולניק: זה סדר פעולתה הרגיל, ואז היא מיידעת את הוועדה.
אלי גולדשמידט: ומה אם היא רוצה להעביר מפריים טיים לשעות רגילות?
אורי אולניק: לפי איך שזה מוגש כרגע – היא רק צריכה להודיע.
אורי אולניק: לגבי סעיף (ה)- יש פה סעיף ספציפי, שנוגע רק לערוץ המסחרי החדש.
אורי אולניק: שני הסעיפים הקודמים מתייחסים לשני הערוצים.
אורי אולניק: בסעיף הזה, אנחנו משאירים למועצה שיקול דעת לשקול עד כמה המצב של הערוץ המסחרי הוא כזה קריטי, שהיא רואה לנכון להמליץ, ובנסיבות מיוחדות, ואז השר יכול לאשר.
אורי אולניק: זה מוגבל לשנתיים בלבד.
אורי אולניק: זה היחס בין סעיפים (ג), (ד) ו- (ה).
עופר חוגי: למה שלא נעשה את זה הפוך?
עופר חוגי: נקבע היום, וניתן למועצה אחוז מסוים של מרווח של שינויים במהלך השידורים.
אלי גולדשמידט: מה זה אחוז מסוים?
אלי גולדשמידט: אחוז של מה מתוך מה?
דני רוזן: אם תהיה הפקה נהדרת, שלא משודרת בשעות הפריים טיים, אתה רוצה למנוע את זה?
מאיר שטרית: לפעמים האויב של הטוב ביותר זה המצוין.
מאיר שטרית: גם אני, באופן טבעי, כפוליטיקאי – יש לי רצון להיות מעורב ולדעת על כל פרט מראש.
מאיר שטרית: אבל, נדמה לי שאם אנחנו קובעים את העקרונות, והדוגמה הטובה היא עניין ההפקה המקורית, עליו אין ויכוח בוועדה.
מאיר שטרית: אנחנו רוצים ש- 40 אחוז יהיו הפקות מקוריות, ומתוך סך ההפקה המקורית אנחנו רוצים שאחוז גבוה יהיה תוכניות מהז'אנרים העליונים ולא טוק שואו.
מאיר שטרית: אם קובעים את שני העקרונות הבסיסיים הללו, אז יוצרים כלל שאם מישהו רוצה לסטות ממנו הוא צריך לחזור לוועדה.
מאיר שטרית: על כך אין לי ויכוח, ואני חושב שזה מכסה 90 אחוז מהשטח.
מאיר שטרית: יכול להיות שביתרה המועצה רוצה לשנות הרכב תוכניות, למשל, ואני לא חושב שאנחנו צריכים להיכנס לזה.
מאיר שטרית: לכן, השאלה היא מה העקרונות שאנו רוצים לעמוד עליהם.
ישראל כץ: כל מה שאמרת עד עכשיו מקובל עלי.
ישראל כץ: אני האחרון שרוצה להיכנס לעבודת הערוץ, אבל את הכמויות, במידה מסוימת, הוועדה צריכה לקבוע, פעם אחת.
מאיר שטרית: לכן, לדעתי, הדיון העקרוני הוא לא פחות חשוב מהפרטים.
רחמים מלול: אם בסמכותה של הוועדה להעביר תוכנית מפריים טיים לזמן אחר, זה כמובן נובע מתוך שיקול עסקי של רייטינג.
דני רוזן: אתן לך דוגמה.
דני רוזן: יכול להיות שיעשו תוכנית תעודה יוצאת מן הכלל, אך היא כל כך טובה, שרוצים לשדר אותה בזמן של תוכניות שמוקדשות לצפייה של ילדים, דווקא.
רחמים מלול: ואז השיקול העסקי נכנס לתוך המסגרת הערכית שנמצאת בתוך התוספת.
אלי גולדשמידט: אני מציע שנעבור לתוספת עצמה.
אנה שניידר: הסעיף הראשון בתוספת הוא עניין ההגדרות: "הפקה מקומית – תוכנית שרוב יוצריה, רוב מבצעיה, רוב הצוות הטכני –הנדסי שנטל חלק בהפקתה ורוב צוות ההפקה הם תושבי ישראל המתגוררים בה קבע, והיא הופקה עבור קהל יעד ראשוני ישראלי בעברית או בערבית, או בשפה אחרת שאישר המנהל מראש, ולמעט תכניות חדשות, תכניות ספורט ותכניות בענייני היום;"
אלי גולדשמידט: אני רוצה להבין – מה זה "תוכניות בענייני היום"?
אלי גולדשמידט: האם התוכנית של רפי רשף היא תוכנית בענייני היום?
שמואל שם-טוב: אבל נאמר שזה 40 אחוז כולל תוכניות טוק שואו.
שמואל שם-טוב: אז זה לא כולל טוק שואו.
שמואל שם-טוב: פה כתוב "למעט".
שמואל שם-טוב: כאשר אתה מגביל הפקה מקורית, שאמרת שאתה רוצה שתהיה 40 אחוז, ואתה אומר שזה למעט תוכניות בענייני היום, אם רפי רשף זה תוכנית בענייני היום, אז זה למעט רפי רשף.
שמואל שם-טוב: זו בדיוק התסבוכת שמסתבכים בה.
שמואל שם-טוב: יש ספר של כללים שקבעו אנשי מקצוע ברשות השנייה.
שמואל שם-טוב: אני כבר קורא אותם מזה חודש, ולא מבין אותם בדיוק.
שמואל שם-טוב: כל זה כאשר הרצון של הרשות השנייה הוא שתהיה כמה שיותר הפקה מקורית ישראלית.
אילן רותם: התוכנית של דודו טופז, למשל, שהיא תוכנית בידור, היא נחשבת להפקה מקורית, לפי כל ההגדרות.
אילן רותם: רפי רשף בתוכנית שלו, שהיא מה שנקרא טוק שאו, היא תוכנית מעורבת, שיש בה אלמנטים של בידור ואלמנטים של ענייני היום.
אילן רותם: כאשר אנו רוצים לבדוק עד כמה זה באמת יש הפקה מקורית, אנחנו לוקחים רצף של תוכניות, עושים חישוב – כמה דקות יש מכל דבר.
מאיר שטרית: אני חושב שבעניין הזה הדבר הטוב ביותר הוא שננסח.
מאיר שטרית: שנכניס בחוק ניסוח פשוט שימקד את העניין בצורה הכי טובה.
מאיר שטרית: אני מציע לכתוב בתוספת שמעבר לעניין שיהיו 40 אחוז הפקות מקור, שייאמר שמתוך הפקות המקור, 70 אחוז יהיו מסוג הז'אנרים העליונים, וכל היתר אינם מעניינינו.
אלי גולדשמידט: אני חושב שהדברים ברורים.
אלי גולדשמידט: כאשר אנחנו מגדירים 40 אחוז תוכניות מקור, אנחנו מתכוונים לכל התוכניות, למעט תוכניות חדשות, תוכניות ספורט, והחלקים בענייני מקור מתוך אותם תוכניות שמערבבות בידור ותוכניות בענייני היום.
אנה שניידר: אני ממשיכה: "ערוץ השידור – המסגרת הכוללת של שידורי הטלוויזיה על פי החוק בערוץ 2 או בערוץ השלישי".
אלי גולדשמידט: למה ערוץ 2 נקרא כך והערוץ השלישי הוא לא ערוץ 3?
שמואל שם-טוב: יש ערוץ 3 בכבלים.
שמואל שם-טוב: הוא סימן מסחר רשום.
אנה שניידר: "שידור חוזר" – שידור מחדש בערוץ השידור של תכנית שאיננה מהפקה מקומית ששודרה בו קודם לכן או של תכניות בהפקה מקורית ששודרה קודם לכן בערוץ כלל ארצי בישראל, לרבות תכנית שנערכה מחדש, אך זהה במהותה, לדעת הרשות, לתכנית ששודרה בעבר";