GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה גפני: הדבר החשוב מבחינת המחיר לצרכן זה לשבת בחדר סגור, לא להתבצר בעמדות.
משה גפני: אני אומר את זה לשני הצדדים.
משה גפני: צריך להגיע למחיר שיהיה שווה לכל נפש כך שלא יהיה פער כזה גדול שבסופו של דבר עלול להפיל את הכל.
משה גפני: אני מודה לכם על הדיון המעניין הזה.
זאב בילסקי: בוקר טוב.
זאב בילסקי: היום, י"ט בטבת התש"ע, ה-5 בינואר 2010.
זאב בילסקי: אני פותח את ישיבת הצוות המיוחד שמונה על ידי יושב ראש ועדת הכספים כדי לעסוק בנושא הבוררות שבין הבנקים לבין החברה להשבת רכוש.
זאב בילסקי: לפני שבוע קיימנו כאן דיון ובאותו דיון, אם אני אתמצת אותו, פנינו פנייה נרגשת לחברה להשבת הרכוש להסכים ולהיכנס ללא דיחוי נוסף לבוררות.
זאב בילסקי: אני הייתי מבקש מנציגי החברה לדווח לנו.
זאב בילסקי: אדוני יושב ראש הדירקטוריון, בבקשה.
מנחם אריאב: שלום.
מנחם אריאב: התלבטנו מאוד כי אתם יודעים שהייתה הצעה של פרקליטות המדינה, הייתה ההצעה שאתם הצעתם אותה, וזה לא היה קל כי מדובר כאן גם בנזקים שעלולים להיות בהחלטה שנקבל.
מנחם אריאב: הבעיה היא של סכום הכסף, בערך כ-100 מיליון שקלים.
מנחם אריאב: אמרנו שאנחנו הולכים לבוררות.
מנחם אריאב: אנחנו רוצים לבקש מכם – אני לא אחזור על הסיבות – שבשני דברים תסייעו לנו גם בהמשך, והם: לחייב את פרקליט המדינה להסכים להיות חלק בתביעה שלנו, כי אחרת בעקבות הבוררות נצטרך ללכת לבית המשפט, דבר ששוב יגרום לסחבת.
מנחם אריאב: זה הדבר הראשון שאנחנו מאוד מבקשים, לא כתנאי אלא כבקשה.
מנחם אריאב: מאחר שאתה מקיים את מה שאתה מבטיח, אני מצפה להבטחה הזאת.
זאב בילסקי: אם אתה רוצה, אתה יכול לפרט קצת בנושא הזה שאתה מעלה עכשיו.
חיים אורון: אחר כך.
מנחם אריאב: זה לא היה קל.
מנחם אריאב: מדובר באחריות על כסף שלא הבאתי אותו מהבית ואני לא לוקח אותו מהבית.
מנחם אריאב: הכסף הזה הוא של ניצולים שזקוקים לו.
מנחם אריאב: הנושא השני הוא השאלה כמה זמן יהיה עוד העניין הזה.
מנחם אריאב: בהצעת הפרקליטות נאמר שיסייעו לנו, ואני לא אחזור על הדברים, מה גם שאתה יודע מה היה.
מנחם אריאב: אלה שני הדברים בהם אני מבקש מכם לסייע לנו כדי שנוכל להגשים את המטרה ונקווה שהזמן לא יהיה רחוק ושבנק לאומי יהיה הוגן ונדיב בנושא הזה.
חיים אורון: למרות שלפעמים עלינו בטון הדיבור, אני מאוד רוצה לברך אתכם – את המנכ"ל, את הדירקטוריון – כי אני חושב שהיינו מודעים לקושי של ההחלטה מהטעם הפשוט שאנחנו עברנו את אותו קושי.
חיים אורון: זאת אומרת, גם אנחנו בעינינו היינו צריכים ברגע מסוים להחליט מה אנחנו חושבים כעדיף, כי אף אחד מאתנו לא רצה לקחת אחריות על האפשרות שהניצולים ייפגעו.
חיים אורון: בתוך השיקולים הללו שקלנו את השיקול הזה.
חיים אורון: אני יודע שההחלטה שלכם היא הרבה יותר קשה מאשר ההחלטה שלנו, כי בסופו של דבר האחריות – לא רק הפורמלית אלא המהותית – מוטלת על כתפיכם.
חיים אורון: אנחנו כאן נותני עצות.
חיים אורון: כל הכבוד להחלטה שקיבלתם ואני חושב שהיא ממשיכה לחייב אותנו.
חיים אורון: אני אומר את זה לא מן הפה אל החוץ.
חיים אורון: לכן אני אמרתי בישיבה הקודמת, ואני גם אומר היום, שאם כתוצאה מהבוררות יצא שבעצם החוב הוא של המדינה ולא של הבנק, אנחנו מחויבים לחקיקה.
חיים אורון: אנחנו המדינה לא מתעסקים בבתי משפט.
חיים אורון: אני אומר את דעתי.
חיים אורון: אני יודע שזאת דעתו של היושב ראש, אני בטוח שזאת דעתם של כל מי שנמצא כאן.
חיים אורון: אם יתברר שפסק הבוררות אומר, בהבדל ממה שאתם חשבתם, שהכסף נמצא במדינה ולכן מה שנוצר, הוא נוצר אצל האפוטרופוס או במקום אחר ולכן המדינה צריכה לתת.
חיים אורון: אני לא רואה שום סיבה שהכנסת, אפילו בהליך מהיר, תבוא ותאמר שהבוררות ניקתה את הבנק באופן מלא או באופן חלקי או אפילו באופן זעיר.
חיים אורון: זאת חובה של המדינה לניצולים, היא קודמת לכל גורם פרטי אחר, תתכבד המדינה ותמלא אותה בחקיקה.
חיים אורון: אנחנו לא צריכים ללכת לבתי משפט וזה יכול להיות הליך מאוד קצר.
חיים אורון: אני לא רוצה להשוויץ, אבל הוא יכול להימשך גם 24 שעות אבל בואו נגיד שהוא לא נמשך 24 שעות.
חיים אורון: הוא יכול להיות הליך הכי קצר שאפשר.
חיים אורון: אני חושב שהרוב בכנסת קיים.
חיים אורון: מה תאמר הממשלה?
חיים אורון: זה יהיה מבחן של האנשים מתוך הקואליציה.
מנחם אריאב: בזמנו הבנו שהיועץ המשפטי לממשלה לא מתנגד לעניין הזה.
מנחם אריאב: הוא שוכנע אחר כך.
מנחם אריאב: אם זאת שאלה שאתם יכולים לסייע לנו, אנחנו מודים לכם.
חיים אורון: אני חושב שהמסלול שאנחנו מציעים כאן הוא מסלול פתוח.
חיים אורון: הוא מטיל את האחריות עלינו והמבחן יהיה בכנסת, אם היא עמדה בהתחייבות.
יורם בר: גם אנחנו מצטרפים לברכות להחלטת החברה.
יורם בר: הבנק הודיע כבר לפני מספר חודשים שהוא מוכן ללכת לבוררות ובעצם המתין להחלטה של החברה שהתגבשה עכשיו.
יורם בר: מה שצריך לעשות בהמשך, זה לקדם את העניין הזה.
יורם בר: אני יודע שכבר אתמול רם כספי פנה ליעקב וינרוט בעניין, הייתה שיחת טלפון כדי לראות איך מתקדמים הלאה.
יורם בר: אם אני לא טועה, יש שלוש סוגיות שצריך לפתור אותן.
יורם בר: בשיחה נקבע שנציגי החברה יבררו את העניין, יחזרו אלינו ואנחנו נתקדם הלאה כי באמת הרעיון הוא לקדם את זה במהירות האפשרית.
מרינה סולודקין: הייתי בוועדת חקירה לפני שנים רבות והרכוש של ניצולי שואה והקמת החברה, הם תוצאה ותולדה של מסקנות ועדת החקירה כאשר עכשיו יש סיבוכים מהם אנחנו יוצאים בדרך גישור ובהסכמות.
מרינה סולודקין: הדאגה שלי היא כמה זמן זה יארך להעביר, לא לחוקק כי לחוקק אני יודעת שאנחנו יכולים לעשות ביום-יומיים.
מרינה סולודקין: כמה זמן זה ייקח אם אין הסכמת ממשלה לעמוד בחובות שיש למדינה לניצולי השואה.
מרים רובינשטיין: כפי שאמר היושב ראש, ההחלטה שלנו נפלה משתי סיבות.
מרים רובינשטיין: הסיבה העיקרית היא כי אנחנו חושבים בראש ובראשונה משפטית שמי שחייב בכספים האלה, זה הבנק.
מרים רובינשטיין: לכן הסיכון - ואנחנו מציינים שיש סיכון – הוא סיכון קטן שהבוררים יגיעו למסקנה שהבנק לא חייב.
מרים רובינשטיין: זה בראש ובראשונה.
מרים רובינשטיין: תמורת הסיכון הזה אנחנו נסמכים על הוועדה הזאת ומבקשים את העזרה של הוועדה כפי שהיא עזרה לנו עד היום בקידום עניינים, כך שחברי הכנסת שרואים את טובת הניצולים, טובת הנספים וגם את מטרות החוק האחרות שהן חינוך והנצחה שאנחנו רוצים להיכנס לנושא הזה, שחברי הכנסת יסייעו לנו גם במובן הזה שהבוררות תישמע ותישמע מהר ושאף אחד לא יוכל לשחק איזה משחקים.
מרים רובינשטיין: הרווח העיקרי שיש לנו מהליכה לבוררות ולא לבית משפט הוא באמת רווח הזמן כדי שנוכל להגיע לתוצאות.
מרים רובינשטיין: הדבר השני הוא שאם חס וחלילה יקרה מה שאנחנו חושבים שלא יקרה, שהבוררים יחליטו שהבנק אינו חייב, שאנחנו נקבל את העזרה שלכם כדי שהמדינה תשלם את זה.
מרים רובינשטיין: משתי הסיבות האלה גם יחד אנחנו בסופו של דבר הסכמנו לכך ואנחנו באמת מצפים לעזרת חברי הכנסת בהמשך הדרך שלנו.
מרינה סולודקין: אני לא בטוחה שזה ביכולת שלנו.
מרינה סולודקין: את יודעת שאנחנו פותחים מחדש את העניין שנדמה היה שסגרנו אותו לפני כמה שנים.
מרים רובינשטיין: אנחנו לא רוצים לפתוח מחדש.
מרים רובינשטיין: בשלב זה אנחנו בהחלט חושבים שלא צריך לפתוח מחדש.
נח פלוג: לנו חשוב שהעניין יהיה מהר ואנחנו מניחים שהבוררות היא יותר מהירה מאשר דיונים בבתי המשפט.
נח פלוג: השאלה היא האם אפשר להגביל את הזמן ולומר שכך וכך חודשים ולא יותר.
נח פלוג: מבחינת הזמן, חשוב מאוד שזה יהיה מהר.
אברהם רוט: אני מצטער על כך שאני לא יכול להסכים או להצטרף לחגיגה.
אברהם רוט: לפני חודש הייתי בחוץ לארץ והיו מינוס עשר מעלות, אבל אנשים קפצו לקרח.
אברהם רוט: נזכרתי בחבר הכנסת בילסקי עת באת להפגנה נגד בנק לאומי, דבר שדמה לקפיצה לקרח.
אברהם רוט: לפי דעתי אנחנו לא יצאנו מהקרח הזה.
זאב בילסקי: זו הייתה הפגנה שעלתה לי ביוקר רב.
אברהם רוט: בחיים הכל הוא עניין של קדימויות ואני חושב שניצולי השואה אצלך הם בקדימות גדולה.
אברהם רוט: אני מבקש לומר שבכל נושא הבוררות, אני מצטער, אני לא מצטרף לזה וזאת מכמה סיבות ואני אהיה מאוד קצר.
אברהם רוט: אין סיכוי שזה יסתיים תוך שלושה חודשים וגם לא תוך חצי שנה.
אברהם רוט: החומר יצטרף.
אברהם רוט: מאז הוועדה ישבה שלוש-ארבע שנים ולחברה לקח שנה וחצי להכין את החומר.
אברהם רוט: הבנק יושב כבר שנה וחצי.
אברהם רוט: אין סיכוי כזה.
אברהם רוט: אנחנו מדברים על עוד שנה-שנתיים וזה אומר שמשך הזמן הוא לא פחות מאשר יהיה בבית המשפט.
אברהם רוט: לא נעשה ניסיון.
אברהם רוט: אני יודע שמתנהל איזשהו משפט אחר עם מי שהיה פעם נשיא המדינה ושם בית המשפט החליט שישבו מדי יום ביומו ויסיימו את העניין תוך חודשיים-שלושה.
אברהם רוט: כאן לא הייתה כל שיחה עם הנהלת בתי המשפט.
אברהם רוט: צריך להקים הרכב מיוחד ולנהל משפט זריז.
אברהם רוט: אנחנו נמצאים לאחר מעשה.
אברהם רוט: עורך כספי שכידוע הוא מוכשר מאוד, אמר בוועדת החקירה של הכנסת בשנת 2003 שאם זה יעבור, במשך עשר שנים זה לא יסתיים והנה אנחנו כבר שלוש שנים בסיפור הזה.
אברהם רוט: הוא כנראה עורך דין גדול והוא יודע שלא נסיים את זה בעוד שלוש שנים.
אברהם רוט: בנושא החקיקה אין שום סיבה לא להתחיל היום.
אברהם רוט: אין כל קשר.
אברהם רוט: למה לחכות עד שיהיה פסק דין בעוד שנה-שנתיים?
אברהם רוט: אפשר לקחת יוזמה היום ולחוקק חוק.
אברהם רוט: אגב, אני לא מאמין שהממשלה תתנגד אלא היא תמצא את התקציב המצומצם ולכן אני מציע להכין כבר היום הצעת חוק.
חיים אורון: חוק שיאמר לבנק לאומי שהוא לא חייב אלא הממשלה תביא את הכסף?
אברהם רוט: לא.
אברהם רוט: חוק שאומר שהמחזיק לא קובע.
אברהם רוט: המחזיק הוא או הבנק או הממשלה אבל לגביהם החוק לא משנה.
זאב בילסקי: תסיים בבקשה את הנקודה השנייה כי נקלענו לקוצר זמנים ואנחנו חייבים לסיים את הישיבה.
אברהם רוט: אני מבקש שבעוד שלושה חודשים הוועדה תתכנס ותשאל מה קורה בבוררות ואיך היא מתקדמת, כי להערכתי אנחנו נמצאים כבר בסוף החודש, יום אושוויץ, ואנחנו במצב שזה לא יסתיים.
אברהם רוט: הצעה אחרונה ובזה אני מסיים את דבריי.
אברהם רוט: אני הייתי מבין את בנק לאומי לו היה אומר שהולכים לבוררות, נכון שהם לא חייבים כלום אבל בינתיים היו יכולים לומר שהם יעבירו 25 או 50 מיליון שקלים לחברה על מנת שהיא תיתן את הכסף הזה לניצולי שואה.
אברהם רוט: זאת מחווה שלדעתי צריכה להיות יחד עם הבוררות.
זאב בילסקי: אני מציע שנתחיל לסכם את הנושא.
זאב בילסקי: אנחנו באמת מודים לדירקטוריון, ליושב ראש הדירקטוריון, על כך שקיבלתם החלטה ללכת לכיוון של הבוררות.
זאב בילסקי: מכיוון שאני כבר למוד ניסיון בעניין הזה, אני הייתי מבקש לקצוב זמן.
זאב בילסקי: אנחנו נקציב מהיום שבועיים ובשבועיים האלה צריכים להסתיים כל המגעים שבין עורכי הדין ואנחנו נקבע כבר עכשיו פגיעה לעוד שבועיים כאן, כאשר לכאן תבואו עם כתב בוררות.
חיים אורון: עם הודעה שסיכמתם על כך.
זאב בילסקי: עם הודעה שסיכמתם שאתם מוכנים ללכת לבוררות.
זאב בילסקי: הודעה שסיכמתם את כל התנאים והבוררות תתחיל.
זאב בילסקי: כדי להרוויח גם זמן, אני מבקש מכל אחד מהצדדים להעביר לי באופן רשמי רשימה של שמונה אנשים, שופטי בית המשפט העליון בדימוס, שכל צד חושב שהם יכולים לשמש כבורר.
זאב בילסקי: אני אקח את שמונת השמים וביחד אנחנו נתחיל לפעול.
זאב בילסקי: את השם של אהרן ברק אתם יכולים להוריד מכיוון שכבר פניתי אליו ודיברתי אתו.
זאב בילסקי: עם כל החשיבות שהוא רואה בנושא הזה, הוא לא עוסק בנושאים האלה.
זאב בילסקי: חוץ ממנו, תנסו לחפש עוד שמונה שמות של אנשים שיכולים לשמש כבוררים.
זאב בילסקי: אני בהחלט מסכים לבקשתו של אברהם רוט.
מרינה סולודקין: אני מציעה את השופטת דליה דורנר, מי שהייתה בוועדת החקירה בנושא מצב ניצולי השואה.
זאב בילסקי: ניתן אפשרות לכל אחד מהצדדים להעלות את השמות.
זאב בילסקי: את השמות תעבירו כבר עכשיו.
זאב בילסקי: אני למדתי עוד דבר מעורכי הדין, שהם אנשים מאוד עסוקים שמחלקים את זמנם בין חוץ לארץ לבין ישראל ואני מבקש מהם – גם מיושב ראש החברה וגם מהנהלת בנק לאומי – לדחוף את אותם אנשים עסוקים ולגרום לכך שהנושא הזה יסתיים.
זאב בילסקי: אני גם מוכן להיענות לבקשתם של נח פלוג ואברהם רוט ולהמשיך ללוות את הבוררות הזאת.
זאב בילסקי: ברגע שיהיה לנו בורר, מטעמי הנימוס אני ארצה להתייעץ אתו ולקבוע איזשהו פרק זמן.
זאב בילסקי: אני לא חש נוח לקבוע לשופט בית המשפט העליון בדימוס ולומר לו שהוא צריך כך וכך וכי זאת מסגרת הזמן שעומדת לרשותו, אבל אנחנו בהחלט מדברים על חודשים ולא על שנים.
זאב בילסקי: אנחנו מדברים על הליך שהוא קצר.
זאב בילסקי: אני רוצה לפנות לבנק לאומי.
זאב בילסקי: הנושא הזה הוא נושא כאוב מאוד ורגיש מאוד לכל עם ישראל ואני חושב שגם לבנק.
זאב בילסקי: עם הרצון הטוב שקיבלנו מהחברה שמתבטאת בהחלטת הדירקטוריון שהתקבלה לפני מספר ימים, אני פונה ומבקש את הרצון הטוב של הבנק, לעשות הכל כדי גם לקצר את ההליכים, גם לנסות ולהזיז כל מיני אבני דרך כדי להביא את זה לגמר כמה שיותר מהיר ולהוריד את הנושא מסדר היום.
זאב בילסקי: הכי חשוב זה שהחברה תוכל לשלם את הכספים האלה לאותם אנשים שהם כל כך זקוקים להם, וזאת גם מטרת החברה.
זאב בילסקי: אני מקווה שהרצון הטוב של הצדדים, כפי שאני רואה אותו כאן וכפי שהוא בא לידי ביטוי על ידי באי כוח שני הצדדים, יבוא לידי ביטוי גם בהליך הבוררות שאני מאוד מקווה שאנחנו נסיים אותו, את הכנתו, נמצא את אותו בורר ונלך קדימה.
זאב בילסקי: אני יכול להבטיחכם בשם יושב ראש ועדת הכספים והצוות שאתי שאנחנו נלווה את הבוררות הזאת ובעזרת השם נביא אותה לידי סיום מוצלח.
זאב בילסקי: אני רוצה להודות לכם על הרצון הטוב ואני מקווה שאנחנו נצליח בזמן הקצר לסיים את הנושא הזה.
משה גפני: על סדר היום משבר בתעשיות הטקסטיל מקומי והעדפת תוצרת הארץ.
משה גפני: רבותיי, תעשיית הטקסטיל הייתה חלק מבניית המדינה בשנים עברו כאשר בישובים רבים בארץ, בעיקר בערי פיתוח, תעשיית הטקסטיל הייתה חלק מרכזי מבניית יצירת מקומות עבודה ומפעלי תעסוקה במקומות שונים.
משה גפני: אני מדלג על תקופות רבות.
משה גפני: גרתי הרבה מאוד שנים באופקים ומפעל אופה היה המפעל הגדול ביותר בישוב.
משה גפני: אגב, את החיים הציבוריים שלי אני התחלתי שם.
משה גפני: גרתי באופקים וסייעתי אז לעובדים שאיבדו את מקום עבודתם.
משה גפני: אופקים אז קיבלה מכה אנושה מבחינת התפתחות הישוב וגם מנהלים של המפעל שעזבו את המקום, היו להם שם דירות מגורים כי הם גרו במקום, וגם העובדים.
משה גפני: אני לא אשכח את המראה הטראומתי הזה שהייתי אצל משפחה שהאבא היה המפרנס היחיד והוא פוטר מהמפעל והמקרר היה ריק ולא היה להם אוכל לשבת.
משה גפני: לאט לאט המדינה הפכה להיות מדינה שבעצם יותר מאשר הגדרה של מדינה, היה אפשר להגדיר את זה כמפעל כלכלי.
משה גפני: מה שמרוויח חי, ומה שאיננו מרוויח, אפשר לקנות את זה במקומות אחרים בעולם, בסין או במקומות אחרים, ולאותו מפעל אין זכות קיום וממילא לעובדים אין מקום עבודה והישוב הולך ונעלם גם מבחינה חברתית וגם מבחינה כלכלית.
משה גפני: אנחנו נמצאים היום בעידן רע מאוד מבחינת העניין הזה שבו אנחנו עושים רק את מה שכדאי ומה שלא כדאי, לא מעניין אותנו ואנחנו לא מסתכלים על השני בכלל.
משה גפני: לאחרונה התוודעתי לעניין של ציוד שהמשרד לביטחון פנים אמור לרכוש, שבעצם גם מבחינת רמתו של הציוד, המפעלים בארץ טובים יותר, גם מבחינת היכולת להשתמש במוצרים האלה, מעדיפים משרדי הממשלה – במקרה הזה המשרד לביטחון פנים אבל לא רק – לרכוש את זה במחיר זול יותר במפעלים אחרים בעולם, בסין או במקומות אחרים.
משה גפני: אני ביקשתי לקיים את הדיון הזה שלא יהיה דיון יחיד.
משה גפני: הנושא של העדפת תוצרת הארץ יהפוך להיות דיון מרכזי כאן.
משה גפני: מצד אחד אנחנו צריכים שאכן המוצרים יהיו זולים ושהמחיר יהיה שווה לכל נפש, אבל מצד שני אנחנו צריכים לדאוג לעובדים כך שיהיה מי שיקנה את המוצרים הללו ובעניין הזה אנחנו נמצאים במדינה על פרשת דרכים אמיתית, איזו חברה אנחנו רוצים שתהיה כאן.
משה גפני: נמצא כאן נציג המשרד לביטחון פנים.
משה גפני: מה שעומד עכשיו על הפרק הוא המכרז או הרכישה של מדים לסוהרים שלא רוכשים אותם במפעלים בארץ, שלמיטב הבנתי – ואני לא איש מקצוע בעניין אבל למדתי בחודשים האחרונים – המוצרים בארץ הם באיכות גבוהה יותר עד כדי כך שיכולים לבוא מפקדים, על אף שהם מקבלים את המדים ביבוא, ומבקשים שכמה מדים ייקנו כאן בארץ מכיוון שהמדים שמיובאים הם באיכות נמוכה והם נפרמים או באיכות ירודה יותר.
משה גפני: אם הסיפור הזה נכון, הוא חמור כשלעצמו אבל אני רוצה היום לדבר רק על העיקרון.
משה גפני: האם המשרד לביטחון פנים העדיף רכישה של מוצרים כאלו מסין על פני רכישה ממפעלים קיימים בארץ שמייצרים את זה?
עודד ברוק: תקנות חובת המכרזים שחלות על המשרד לביטחון פנים, על משטרת ישראל ועל שירות בתי הסוהר נותנות העדפה של 15 אחוזים לתוצרת הארץ על פני תוצרת חוץ לארץ.
שי חרמש: בכל הארץ או רק בפריפריה?
עודד ברוק: בכל הארץ.
שי חרמש: אז מה ההעדפה לפריפריה?
משה גפני: זה בכל הארץ.
שי חרמש: הרי גרנו יחד באותו מקום.
משה גפני: החוק היבש הוא 15 אחוזים העדפה של תוצרת הארץ וככל הנראה את החוק הזה אנחנו עומדים לשנות.
עודד ברוק: המשרד לביטחון פנים, המשטרה ושירות בתי הסוהר פועלים בהתאם לחוק.
עודד ברוק: זאת אומרת, העדפה שנדרשת ניתנת בהחלט ואנחנו שמחים על כך.
עודד ברוק: המצב של תעשיות הטקסטיל מוכר לנו וכיום נעשית בחינה במשרד התעשייה ובמשרד האוצר כיצד לשנות את המצב הזה.
עודד ברוק: המשרד לביטחון פנים, בהיותו מודע לנושא הזה, בהנחיית השר לביטחון פנים ובאמת בהסכמה מלאה של נציב שירות בתי הסוהר, עיכב בשבועיים את המועד האחרון להגשת הצעות לאותו מכרז עליו דיברת, המכרז של מדי סוהרים, כדי לראות כיצד אנחנו מקדמים את הנושא הזה.
עודד ברוק: ההחלטה של שינוי התקנות היא לא החלטה שבידי המשרד לביטחון פנים אלא היא החלטה שבידי משרד האוצר.
עודד ברוק: אם יוחלט אחרת, על כל המשמעויות שנובעות מכך, הן משמעויות תקציביות, הן משמעויות של תחרות שקיימת או לא קיימת בשוק וכדומה, זה יוחל על המשרד לביטחון פנים.
משה גפני: אתם בדקתם גם את הנושא - מעבר לנושא של המחיר  - של האיכות?
עודד ברוק: כל ציוד הטקסטיל שנרכש עובר בדיקות איכות וגם תוצרת סין עוברת בדיקות איכות באותה רמה.
משה גפני: זאת אותה רמה?
עודד ברוק: אני לא רוצה לומר אותה רמה או לא אותה רמה, אבל היא עוברת את הדרישות שהמשרד מציב.
משה גפני: אני לא ייצרתי אף פעם בענף הטקסטיל.
משה גפני: אני למדתי בכולל ולכן אני לא יודע לדבר על זה, אבל סתם, השכל הישר.
משה גפני: כאשר אתה עושה מכרז והאיכות לא שווה, המכרז לא שווה.
משה גפני: אני טועה?
משה גפני: יכול להיות שרק בגמרא זה כך?
עודד ברוק: כאשר אתה עושה מכרז, אתה קובע מה הדרישות שלך במכרז.
עודד ברוק: התוצרת שאנחנו רוכשים עומדת בדרישות שלנו.
משה גפני: עכשיו אני שואל שאלה מאוד ממוקדת.
משה גפני: אתה עושה מכרז, פלוני מציע לך מאה שקלים והשני מציע לך שמונים שקלים ומבחינת הדרישות והתקן, שניהם עומדים בתקן ובדרישות, אבל זה שמבקש את המאה שקלים נותן לך מדים ברמה יותר גבוהה.
משה גפני: האם גם זה נבדק?
משה גפני: לא האם זה עומד בתקן.
משה גפני: עומד בתקן, זה בסדר.
משה גפני: האם זה ברמה יותר גבוהה?
עודד ברוק: כאשר אתה יוצא למכרז ואתה קובע תנאי סף, אלה התנאים שאתה בודק.
עודד ברוק: אני לא רוצה להיכנס לשאלה אם האיכות יותר גבוהה או לא.
שי חרמש: יש לו מינימום והוא לא חייב מעבר לזה.
משה גפני: הבנתי את התשובה.
משה גפני: זאת תשובה.
משה גפני: אני מבקש לשמוע את התאחדות התעשיינים.
רמזי גבאי: בוקר טוב.
רמזי גבאי: תודה כבוד הרב על הזימון המהיר של הישיבה.
רמזי גבאי: נמצאים כאן תעשיינים מבית ג'אן, מירכא, מדימונה, מקריית שמונה, וכמו שכבוד הרב אמר, זאת התשתית של הטקסטיל בארץ.
רמזי גבאי: ענף הטקסטיל עבר תקופות מאוד קשות בשנים האחרונות, חלקן בצדק וחלקן בגלל הגלובליזציה.
רמזי גבאי: זה היה במודה לומר גלובליזציה, כפר עולמי, למרות שעכשיו, אחרי השנה האחרונה, הרבה מדינות – ובראשן ארצות הברית – התחילו לחשוב שנית על כל הפתיחות הזאת והיבוא המסיבי הזה, כי גם שם נהרסו תעשיות וגם אצלנו נהרסו תעשיות בגלל הגלובליזציה.
רמזי גבאי: בכל זאת נשארו כאן תעשיות, וכפי שכבוד הרב אמר, רובן מרוכזות וממוקדות ביישובי הפריפריה, בעיירות הפיתוח ובכפרי הדרוזים.
רמזי גבאי: המסה העיקרית של העובדים בטקסטיל, בדרך כלל אלה אוכלוסיות שאין להן דובר וכאשר קורה מה שקורה עם תפרון עם אלף עובדים, זה עושה הרבה רעש, אבל בדרך כלל המתפרות הקטנות – ויושבים כאן הרבה אנשים כאלה – אין להן פה ואין להן דובר כך שפה ושם נסגרת מתפרה.
רמזי גבאי: אין ספק שכל מערכת הביטחון – ואני מדבר על כל מערכת הביטחון, גם המשרד לביטחון פנים, גם המשטרה וגם הצבא – עשו את כל העבודה כאן ונהנו מהעבודה הזאת.
רמזי גבאי: אנשי הרכש של המשרדים האלה, בשיחות בחדרי חדרים, אומרים שהם מעדיפים לקנות בארץ.
רמזי גבאי: יותר נוח להם, הם לא צריכים לתת כמויות כאלה.
רמזי גבאי: יש לנו את כל האפשרויות אבל כאן נכנס היבט הכסף והיבט הכסף הוא זה שמכריע את הכף כי מנסים לחסוך.
רמזי גבאי: אני רוצה לומר שהחסכון בכסף, שהוא באמת כמה מיליוני שקלים, עולה למדינת ישראל עשרות רבות של מיליוני שקלים בתשלומי אבטלה, בתשלומי רווחה, איך שתקראו לזה.
רמזי גבאי: כמו שכבוד הרב אמר, חשוב שתדעו שהגרעין הקשיח של המובטלים שקיים היום בארץ, אלה אותן אוכלוסיות שאין להן אלטרנטיבה תעסוקתית.
רמזי גבאי: לא מדובר באיש מכירות, לא מדובר בקניין שיכול ללכת  ולעשות עבודה אחרת, אלא אלה אנשים שיודעים לעשות טקסטיל ולא משהו אחר ואין להם אלטרנטיבה.
רמזי גבאי: אם אלה אותם גברים, אם זאת אותה עלייה גדולה מרוסיה, אנשים מבוגרים שהגיעו ואלה האנשים שעובדים אצלנו.
רמזי גבאי: המשמעות של כל סגירת מפעל היא אנשים שהולכים הביתה ואין להם אלטרנטיבה תעסוקתית.
רמזי גבאי: זאת נקודה מאוד מאוד חשובה.
רמזי גבאי: מעבר לצד של החסכון הכספי,  אני גם מזכיר את העניין של הצורך שיהיו כאן מתפרות ומפעלים שייצרו עבור מערכת הביטחון וביטחון הפנים.
רמזי גבאי: אני מזכיר שבעופרת יצוקה הצבא הלך וקנה תחתונים וגרביים ביפו-תל אביב כי לא היה, כי לוקח זמן לשלוח מסין ואנחנו כבר התחלנו לייצר.
רמזי גבאי: אלה דברים שאסור שיקרו גם אם הם עולים כסף למדינה.
רמזי גבאי: אני מסכים עם מה שאמר היועץ המשפטי של המשרד לביטחון פנים בעניין חוק חובת המכרזים.
רמזי גבאי: החוק הזה הוא חוק מאוד מאוד בעייתי מהרבה מאוד היבטים שלו ואנחנו לא מצליחים לתקוף אותו כבר שנים.
רמזי גבאי: אני מוביל את העניין הזה הרבה שנים.
רמזי גבאי: הייתי בחדר הזה גם לפני עשר שנים ודיברתי כאשר דיברו על החשיפה של הטקסטיל וקראנו את המפה וראינו מה עומד לקרות.
רמזי גבאי: חשוב מאוד, כבוד הרב, שבעניין הזה מישהו מלמעלה באמת יבוא ויכריע את הכף ויאמר לגופים האלה שייצרו בארץ.
רמזי גבאי: זה נותן תעסוקה וזה נותן לכם איכות.
רמזי גבאי: אפרופו איכות.
רמזי גבאי: יש פרמטרי סף לאיכות, אבל למשל היום אתה תראה שוטרים שהולכים שניהם במסדרון, אחד הולך עם חולצה תכלת ואחר הולך עם חולצה תכלת בגוון אחר.
רמזי גבאי: בתוצרת הארץ זה לא היה קורה.
רמזי גבאי: נכון, מגדירים רמת צבע, אבל אחרי שמכבסים את החולצה מסין, הצבע שלה קצת יורד, אבל אם עושים את הבדים האלה בדימונה, יציבות הבדים היא הרבה יותר טובה.
רמזי גבאי: זה בעצם פרמטר של איכות עליו מדברים.
רמזי גבאי: גם העניין של מספר התפרים בחולצה.
רמזי גבאי: נכון, יש סף מינימום, אבל רבותיי, אם סף המינימום הזה הוא יותר טוב ועושים אותו בחוט יותר טוב, אז החולצה לא נפרמת והשוטר לא יבוא אחרי חצי שנה ויאמר שנפרמה לו החולצה.
רמזי גבאי: אלה נקודות מאוד מאוד חשובות שאני מאוד מבקש שתבינו אותן.
רמזי גבאי: אני לא יכול להתמודד עם הכסף הזה, אבל אמרתי לא פעם ואני חוזר ואומר שאם אנחנו מגיעים לעניין של כסף, בואו נביא שוטרים מסין, כמו שמביאים פועלים בניין מסין.
רמזי גבאי: נביא שוטרים, נעמיד אותם במחסומים, נחסוך בעזרת השם גם חיים של יהודים והם יהיו במחסומים.
רמזי גבאי: נחסוך הרבה כסף.
רמזי גבאי: מדובר כאן בסכומי כסף קטנים.
משה גפני: זאת החלטה אצלכם באיגוד להביא שוטרים סינים?
רמזי גבאי: אני רוצה לתמוך במשטרה.
פניה קירשנבאום: נחסוך למשרד לביטחון פנים.
משה גפני: גם נחסוך חיי אדם.
שי חרמש: שקודם כל יאפשרו להגיע לתאילנדים לפני שמביאים את הסינים.
רמזי גבאי: אני רוצה להוסיף הערה אישית.
רמזי גבאי: אני מנכ"ל של חברה שנמצאת באזור תל אביב, אבל אני מנכ"ל שכיר ולא בעל הבית.
רמזי גבאי: כל מה שאני אומר – ואני מוביל את המאבק הזה כבר הרבה מאוד שנים – זה בראייה של האנשים האלה שנמצאים בפריפריה.
רמזי גבאי: אני נולדתי שם, אני גדלתי במעברות ומשם הגעתי.
רמזי גבאי: אני יודע מה משמעות המצוקה הזאת.
רמזי גבאי: לכן אני מבקש מכל חברי הכנסת בכל לשון של בקשה, רבותיי, תשאירו את התעשייה הזאת בארץ, לפחות את מה שנותר.
רמזי גבאי: זה חשוב גם למשרדים עצמם.
רמזי גבאי: לא לאנשי הרכש, לא לאנשי התקציבים, להם זה מהווה בעיה.
אביגדור ליברמן: אם בראייה כלכלית עסקינן, אמרתי את זה מספר פעמים, עשינו עבודה כלכלית עם משרד מאוד מאוד מכובד – שלא אזכיר כרגע את שמו – והמסקנה, מספר מאוד מאוד עבה כלכלי שעשו, בראייה משקית כוללת, קיימת כדאיות כלכלית ממשית לייצור.
משה גפני: ממה אתה קורא?
אביגדור ליברמן: תקציר מנהלים של עבודה כלכלית שעשתה חברת VDO על ידי דוקטור זיו חגי.
אביגדור ליברמן: עשינו עבודה האם כדאי לקנות במדינת ישראל מדים וכל מה שקשור לטקסטיל ביטחוני בכלל.
אביגדור ליברמן: המסקנה שעולה היא שבראייה משקית כוללת קיימת כדאיות כלכלית ממשית לייצור המוצרים בישראל.
אביגדור ליברמן: זה לא אני אמרתי אלא  את זה אמרו כלכלנים בכירים מאוד.
אביגדור ליברמן: על מה אנחנו מדברים בסיכומו של דבר?
אביגדור ליברמן: כבוד היושב ראש, אתה בעצמך חתום או קבוצת חברי כנסת, אנחנו מנסים להעביר איזשהו חוק במדינת ישראל כבר במשך שלוש שנים.
משה גפני: כחול לבן.
אביגדור ליברמן: כחול לבן, בנושא של טקסטיל ביטחוני.
אביגדור ליברמן: סליחה על הביטוי, עושים מאתנו פורפרה, עושים מאתנו צחוק.
אביגדור ליברמן: הלוך חזור, הלוך חזור, ואנחנו לא מצליחים לקדם.
אביגדור ליברמן: הכנסת לא יכולה להחליט בוקר אחד כן, אנחנו קונים, בחוק?
אביגדור ליברמן: אנחנו לא יכולים יותר.
אביגדור ליברמן: כל יום אנחנו רואים מכרזים כאלה ואחרים יוצאים לחוץ לארץ.
אביגדור ליברמן: לפני חודשיים בלבד שישים אלף חליפות לאסירים, כולה עבודה שיכלה להעסיק לפחות חמישים עובדים במשך שנה שלמה, יצאה לסין.
אביגדור ליברמן: עכשיו מדובר על מכרז.
אביגדור ליברמן: מה אומר המכרז הזה?
אביגדור ליברמן: אולי מדובר בסדר גודל של 10 מיליון שקלים בשנה, מכרז תלת שנתי, ההפרש בין היבוא לבין השוק המקומי יכול להסתכם ב-30-40 אחוזים, אז נכון, זה יעלה למדינת ישראל עוד 4 מיליון שקלים אם יקנו את זה בארץ, אבל יהיו למעלה מ-100 עובדים שיעבדו בארץ.
אביגדור ליברמן: כיתן בדימונה יוכל לייצר מאה אלף מטרים בד שאם לא כן, שלושים עובדים בדימונה ילכו הביתה.
אביגדור ליברמן: כנ"ל אצל החברים שלנו הדרוזים ובפריפריה, ובעיקר בצפון.
אביגדור ליברמן: אני כבר יותר משלוש שנים מדבר על הנושא.
אביגדור ליברמן: בדרך לכאן עשיתי גימטרייה קטנה.
אביגדור ליברמן: אדוני עוז לעמו ייתן, אדוני יברך את עמו בשלום.
אביגדור ליברמן: בגימטרייה זה 1,826.
אביגדור ליברמן: המקבילה של זה הוא חוק הטקסטיל לכוחות הביטחון חשוב ונחוץ בישראל.
אביגדור ליברמן: זה גם 1,826.
אביגדור ליברמן: אתם הפרלמנט, אתם המחוקקים, תעבירו לנו את החוק הזה.
אביגדור ליברמן: האוצר מתנגד, בסדר.
אביגדור ליברמן: המשרד לביטחון פנים מתנגד, בסדר.
משה גפני: חברת הכנסת יחימוביץ, היכן עומד החוק?
שלי יחימוביץ': החוק עבר דין רציפות והוא בהכנה לקריאה שנייה ושלישית.
אביגדור ליברמן: הוא עבר דין רציפות בוועדה.
שלי יחימוביץ': אני יודעת איפה החוק עומד.
שלי יחימוביץ': הוא בוועדת החוקה כי מכרזים הם בוועדת החוקה.
שלי יחימוביץ': הוא עבר קריאה שנייה ושלישית בוועדה אבל הוא תקוע ולא עולה למליאה בגלל התנגדות משרד הביטחון.
שלי יחימוביץ': אנחנו בהידברות עם משרד הביטחון.
שלי יחימוביץ': מי שלקח את זה על עצמו, זה סגן השר מתן וילנאי, אבל זה תקוע.
משה גפני: למה זה לא מגיע למליאה?
שלי יחימוביץ': כי אין הסכמה.
משה גפני: עזבי את ההסכמה.
משה גפני: למה טכנית זה לא מגיע?
משה גפני: אם תבקשי מדוד רותם להעלות למליאה?
שלי יחימוביץ': הוא לא יעלה את זה למליאה.
שלי יחימוביץ': יש התנגדות ממשלה.
שי חרמש: אם שר הביטחון מתנגד, הוא לא יעלה את זה.
שלי יחימוביץ': ההתנגדות היא של משרד הביטחון.
משה גפני: נמצא כאן נציג של משרד הביטחון?
פניה קירשנבאום: לא. למה שיבוא?
משה גפני: אני מבקש להוציא מכתב לשר הביטחון עם העתק לראש הממשלה, מכתב ממני ומחברי הוועדה.