GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרון הראל: אחרים מדברים שפות זרות, צרפתית או אנגלית, לא תמיד יהיה קל לבנות הכשרה מתאימה לאוכלוסיות האלה.
שרון הראל: צריך לקחת אל כל המרכיבים האלה בחשבון.
שרון הראל: קבוצה נוספת של מבקשי המקלט, זו כמות של מאות אנשים, אנחנו מדברים אולי על 400 או 500 שנמצאים כרגע בתהליך.
שרון הראל: זו קבוצה שבפרק זמן סביר, שאמור לא לעלות על שנה אחת.
שרון הראל: הם אמורים למצוא את דרכם או החוצה, כי בקשתם למקלט מדיני סורבה, או שהם יוכרו כפליטים, אז הם יקבלו תעודת זהות ויכולים למצוא את דרכם באופן חופשי.
שרון הראל: כך שגם פה צריך להפעיל שיקולים של כדאיות.
רן כהן: מה התקופה הארוכה ביותר של פליט כזה שנשאר בישראל.
רן כהן: יש אנשים שכבר ישנם 10 שנים?
שרון הראל: פליטים מוכרים כן בודאי.
מיקי בבלי: סך הכל הפליטים המוכרים במדינת ישראל ב-25 שנה, ניתנו 250, ונמצאים לפי אומדננו 150.
מיקי בבלי: כאשר אתה פליט מוכר בישראל, ואתה מקבל תעודת זהות, יכולתך בשגרירות נורווגיה עולה על היותך בלתי חוקי בישראל ובלי ניירות.
שרון הראל: הבעיה המיוחדת היא באמת, בסטטוס הבלתי מוגדר כרגע של אזרחי מדינת אוייב, שנוצרה כתופעה בעקבות הגל הגדול הנוכחי.
שרון הראל: אם לאותם אנשים יוצע להשתלב, יש להם כישורים, הם דוברי שפות, אם הם ייבחרו בזה, יכול להיות שזה ענף שאפשר יהיה להרחיב אותו.
שרון הראל: ככלל, כקבוצה, עדיין לא ברור מה יהיה בגורלם.
רן כהן: אני חייב הערה ברשותך שרון.
רן כהן: לגבי אזרחי מדינת אוייב, בדקתי בכל המישורים שיכולתי, כולל מפקדי הכלא, גם בקציעות וגם במעשיהו ובמקומות אחרים, לגבי הסכנה הביטחונית של האנשים האלה.
רן כהן: אין שום איזכור אפילו בקצה המחט, של סכנה ביטחונית אמיתית מהאנשים הללו.
מיקי בבלי: גם השב"כ אומר את אותו דבר.
רן כהן: יתר על כן, הם כמעט כולם שונאים את השלטון במדינתם.
רן כהן: רובם הגדול גם שונאים את השלטון במצרים למשל.
רן כהן: שלטון במצרים, מגדירים את הערבים כאסון, ואת ישראל כתקווה.
יוסי אדלשטיין: הם באו לפה.
רן כהן: את זה אמרו לי בתוך כלא ישראלי.
מיקי בבלי: אני מתקן את עצמי.
מיקי בבלי: השב"כ אמר, שהסכנה העתידית קיימת.
מיקי בבלי: עד עכשיו מתוך 1,250 איש, לא נמצא אף אדם שעניין את שלטונות הבטחון.
אסתר דומיניסיני: האם בשאלון שאתם ממלאים, אתם ממלאים להם את המקצועות שלהם.
אסתר דומיניסיני: כי אם הייתם יכולים לתת אינדיקציה--
שרון הראל: רובם אוכלוסייה שמגיעה מהכפרים, או בסודאן, אם הם היו בעיר, אז מקסימום היו רוכלים בשוק.
שרון הראל: אוכלוסייה שמגיעה מסודאן, ברובם הם לא אקדמאים אפילו.
רן כהן: מאוד רציתי לשאול אותך אסתר, את חושבת אפשרות שתשלחי מישהו או שניים, לאחד מבתי הכלא, לעשות מין מבדק, מה האנשים מסוגלים לעשות, את מוכנה לבחון את זה.
אסתר דומיניסיני: כעיקרון אין לי בעיה שיראיינו וידברו, למרות שיש את הקושי של השפה.
רן כהן: לא, אין קושי.
רן כהן: יש הרבה דוברי אנגלית, מתרגמים אחד לשני.
מיקי בבלי: מה המטרה.
מיקי בבלי: בראיון אנחנו יודעים הכל.
סיגל רוזן: כ-1,000 מתוכם שמנו במקומות עבודה, בעצם כ-700 שמנו במקומות עבודה, כ-300 בערך ילדים.
סיגל רוזן: אנחנו יכולים לומר שכן רובם היו עובדי אדמה, חלקם היו רועי צאן.
רן כהן: את מדברת על הסודאנים?
מיקי בבלי: מתוך 1,250 סודאנים בישראל, תוריד 300 ילדים, תוריד את הכלא הישנים שזה 100 ולא כלול בזה במספר אלה שהגיעו בשבוע האחרון.
מיקי בבלי: כל היתר פרט ל-100 המקוריים הם חופשיים.
סיגל רוזן: כ-100 מהם עובדים בישראל בחקלאות מבחירה.
סיגל רוזן: משהו כמו קרוב ל-50 עובדים בבניין באילת, גם מבחירה.
סיגל רוזן: הם יכולים ללכת, והם נשארו שם עדיין.
סיגל רוזן: במלונאות למעלה מ-500.
אסתר דומיניסיני: המדינה מסייעת למלונאות.
אסתר דומיניסיני: אני אבדוק אם אפשר להשתמש בתקציבים האלה.
אסתר דומיניסיני: המדינה מסייעת להם במענקים בכל נקודת זמן.
רן כהן: נדמה לי שהדבר הנכון ביותר הוא, לפנות לממשלה, לראש הממשלה, שר הפנים, שר התמ"ת, שר המשפטים, לבחון את האפשרות לגבי הסודאנים, להתיר להם היתרים כחוק, ולא רק בעצימת עין להשתלט בשוק התעסוקה.
רן כהן: וככל שאפשר לאתר את מספר העובדים בענפים השונים שבהם ישראל מייבאת עובדים זרים.
רן כהן: ולגרוע מהמספר הכולל של ההיתרים של העובדים הזרים---
סיגל רוזן: ואז הם יפוטרו.
רן כהן: להיפך, הם רק יישארו יותר.
רן כהן: משום שהענפים האלה רוצים עובדים.
רן כהן: ברגע שמספר העובדים הזרים יוקטן - - -
מיקי בבלי: עם בקשה, להעלות בקודש ולא להוריד בקודש.
מיקי בבלי: זאת אומרת, אם במקום עצימת העין, יבוא סטטוס כלשהו מצויין.
מיקי בבלי: אם יגידו לא נותנים סטטוס כלשהו, לא להגיד אז עכשיו פותחים את העיניים.
רן כהן: הפנייה לממשלה היא במפורש.
רן כהן: אני מודה לך הערה, הסיכום שלי הוא, שאנחנו פונים לממשלה להעלות את הסטטוס מעצימת עין לסטטוס פורמלי בישראל.
רן כהן: נבקש מאסתר לנסות ולאתר את סוגי המקצועות של הסודאנים ששוהים היום במתקני כליאה למיניהם בישראל.
רן כהן: כדי לעמוד על היכולת שלנו לשלב אותם בעבודה, וככל האפשר ללמוד מהנסיון הגרמני בסוגייה הזאת, כי נדמה לי שיש בו לא מעט שכל, ולא מעט נסיון.
רן כהן: זה הסיכום הנכון לסוגייה הזאת.
רן כהן: נדמה לי שאם נתקדם בה, יש סיכוי שגם הפליטים הללו ימצאו לעצמם מקצוע יותר נכון, פרנסה יותר נכונה.
רן כהן: גם המדינה תקבל אותם בפנים יותר מאירות.
רן כהן: אגב, במקרה הזה, לעבוד זה גם לקבל חופש.
רן כהן: ברור לחלוטין, שאם הם ייצאו לעבודה, הם גם ייצאו לחופשי ולא יישארו בבתי הכלא, ולא במתקנים, ולא בכל מיני מקומות שאוסרים אותם.
מיקי בבלי: אבל שלא נגיע למצב, אתה יש לך מקצוע טוב, אז אתה פליט מוכר.
רן כהן: לא, פליט זכאי לעבודה מעצם היותו פליט שמקבל אשרה לשהות בישראל.
רן כהן: ואשרה לשהות בישראל, צריכה להיות אוטומטית זכות לעבודה.
רן כהן: זה ברור לחלוטין, ונדמה לי שבעניין הזה כבר הבהרנו.
רן כהן: כן ממליץ שהדבר הזה ככל האפשר ישולב במקרים שבהם אין לפליט מקצוע גם בהכשרה מקצועית.
רן כהן: מן הראוי, שהאנשים הללו יזכו במקצוע שיוכלו איתו לפרנס את עצמם לאורך חייהם, אם בישראל, ואם כאשר יחזרו למולדתם, או לכל מדינה שתחליט לאמץ אותם ולקיים אותם שם.
רן כהן: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את הדיון, כאן, במרכז יום לקשיש ברמלה.
רן כהן: לפני הסיור במקום נשמע על המקום שמופעל על ידי מטב או על ידי הרשות המקומית?
רחל מלנקי: באופן עקרוני, מרכזי היום שייכים לרשויות המקומיות.
רחל מלנקי: מי שבונה אותם – זה מפעל הפיס, וקרן התביעות מוסיפה כסף, וכן הלאה - -
שאול צור: המוסד לביטוח לאומי זה הגורם הראשוני.
רחל מלנקי: כן, ובסופו של דבר השייכות היא של הרשויות שיוצאות למכרזים, במקרים מסוימים, לא בכל המקרים - ומטב זכתה לנהל את מרכז היום הזה, כבר פעם שניה .
רחל מלנקי: אנחנו כבר שש שנים מנהלים את המרכז.
עפרה ברגר: בימים אלה זכינו בעוד מכרז.
רחל מלנקי: אנחנו הגוף המפעיל.
רחל מלנקי: יש לנו מצגת מסודרת על איך שהמקום הזה עובד אבל חשבנו שהכי נכון יהיה שקודם תיראו ואז יהיה כל כך פשוט לעשות את החיבור בין מה שתראו לבין מה שנציג בפניכם.
רחל מלנקי: אני רק אוסיף שהמקום הזה הורחב והוא גדל ב- 250 מ', כי יש פה באמת המון קשישים שרוצים לבוא לכאן ולנוחיותם הביטוח הלאומי השקיע הרבה כסף, והגדילו את המקום הזה.
רן כהן: מי מחליט איזה קשיש בא ואיזה לא?
רחל מלנקי: - - של הביטוח הלאומי, בדרך כלל.
שאול צור: גם הרווחה.
שאול צור: החלק המכריע זה זכאי חוק ביטוח סיעוד שוועדת חוק ביטוח סיעוד ברשות המקומית – חלק מהרשויות, כלומר, - - ותביעות של המוסד לביטוח לאומי, ואחות של קופת חולים, שזה החוק קבע - הסמיך אותם לקבוע האם תוכנית הטיפול תהיה בבית או במרכז יום, וכמובן -גם אם הזקן מעוניין, כמובן, ומקרי רווחה שאינם זכאי חוק סיעוד - -
רן כהן: כמובן שזה בתנאי שהקשיש מעוניין, לא מכריחים - -
שאול צור: בעבר ועדות חוק ביטוח סיעוד היו יותר דומיננטיות בדברים האלה.
שאול צור: היו שינויים בהסדרי העבודה.
שאול צור: היום במפורש – ההוראה היא שהבחירה של הזקן היא קובעת בכל גורם שמספק טיפול, בכלל.
שאול צור: כל גוף שמספק טיפול - הוא יכול לבחור במטב, נניח, בטיפול בבית או דנאל או כל גוף אחר שמספק שירות כזה.
רן כהן: אבל זה רק ברצונו, בכל מקרה.
רן כהן: כמה אנשים אתם דוחים, בסך הכל?
רן כהן: אנשים שרוצים, ואתם לא נותנים להם?
שאול צור: אני לא חושב שיש בעיה מבחינת תפוסה.
עפרה ברגר: אם הם נדחים זה בגלל חוסר התאמה, לא חוסר מקום.
רן כהן: מה זה "חוסר התאמה"?
עפרה ברגר: קשישים שהם אלימים, נניח, כדוגמה.
עפרה ברגר: למשרד הרווחה יש סולם זכאות שהוא מאד מצומצם וקשה, ומי שמשתכר בסביבות 3,500 שקל בחודש נחשב ל - -
רן כהן: נחשב לעשיר, ולכן הוא לא זכאי.
שאול צור: לא, לא.
שאול צור: משרד הרווחה קבע קריטריונים וסדרי עדיפויות לזקנים שהם במהות הנזקקות הכי גבוה.
שאול צור: זה לא עניין של 3,500 שקל.
שאול צור: יכול להיות מישהו עם הכנסה של 3,500 שקל והוא יוכל להגיע הנה.
שאול צור: ההשתתפות שלו תהיה יותר גבוהה מאשר אדם שהכנסתו 1,800 שקל.
רן כהן: זאת אומרת שיש מדרוג בין הנזקקות לבין היכולת הכלכלית, ועל פי זה מי שהכי זקוק והכי פחות עשיר, מגיע אוטומטית הנה, לגמרי על חשבונכם.
שאול צור: עם השתתפות מינימלית של 15 שקלים ליום.
שאול צור: זקן שחי מקצבת זקנה עם הטבה סוציאלית – המינימום לתשלום הוא 15 שקלים ליום.
רן כהן: זה יוצא לחודש כ- 300 שקל.
רחל מלנקי: הם לא באים ל – 5 ימים בשבוע.
רחל מלנקי: רובם – לא.
רחל מלנקי: זה בין יומיים לשלושה.
שאול צור: יש לנו כאלה שמגיעים 5 פעמים בשבוע.
רן כהן: אז אם הם משלמים על כל יום – זה המון.
עפרה ברגר: אבל אל תשכח שזה חוסך להם את ארוחת הבוקר, הצהריים, המקלחות.
שאול צור: זה כולל הסעות.
רחל מלנקי: אני מציעה שנצא לסיור.
עפרה ברגר: למרכז היום יש הסעות מהבית – door to door, וההסעות הן הסעות שמתאימות לאוכלוסייה – אם צריך מעלון, יש מעלון לכסאות גלגלים, ואם צריך – יש הסעה עם ליווי צמוד, לאנשים שקצת יותר מתקשים בניידות.
רן כהן: אז איך זה עובד – הקשיש מתעורר ומרים טלפון, מבקש להגיע?
עפרה ברגר: לא.
עפרה ברגר: אנחנו יודעים שהוא מגיע.
רן כהן: יש שעה שבה הוא ממתין לכם?
עפרה ברגר: בדיוק.
עפרה ברגר: ממש כך.
רן כהן: באופן קבוע.
עפרה ברגר: כן.
רן כהן: אבל אתם אומרים שלא כל יום הם באים.
עפרה ברגר: אבל אנחנו יודעים – בכל יום יש לנו רשימה אחרת של הסעות.
עפרה ברגר: הם גם משתדלים להודיע לנו.
שאול צור: בארץ יש כ- 10,000 זקנים שמבקרים במרכזי יום, בממוצע, בכל יום.
שאול צור: וזה עובד.
עפרה ברגר: הם מתחילים את היום בארוחת הבוקר, ומייד נגיע לחדר האוכל.
עפרה ברגר: לאחר ארוחת הבוקר יש לנו סדר יום עשיר, מלא, בדרך כלל – נמשך עם התעמלות, עם הליכת בוקר, ואחר כך – עיסוקים של פנאי, בשילוב, כמובן, של טיפול אישי, שכל הזמן אנחנו משלבים אותו, ואראה לכם מייד.
עפרה ברגר: אז אנחנו מתחילים כאן, ויש כאן קבוצה של אנשים שאוהבים לשחק קלפים, ולהיות ביחד, מעבר לטיפול האישי שהם מקבלים.
עפרה ברגר: יש כאן גם עמדות מחשבים.
רן כהן: מה זה "טיפול אישי"?
עפרה ברגר: טיפול אישי זה רחצה, יש לנו כאן מקלחות, כביסה, שירותי אחות, תזונה שמתאימה.
רן כהן: יש כאן שירותי אחות שזה על בסיס של בדיקה כל בוקר – או שמי שצריך – הולך?
עפרה ברגר: קודם כל - יש לנו ועדת קבלה.
עפרה ברגר: בוועדת הקבלה של כל קשיש יושבת גם אחות.
עפרה ברגר: אנחנו מכינים תוכנית טיפול.
עפרה ברגר: אחות אמורה לדעת מה קורה עם המטופל, מה היא ההתפתחות מבחינת - -
קריאה: מודדים לחץ דם כל בוקר?
עפרה ברגר: אם אותו אדם זקוק – ואת זה התיק הרפואי שלו אומר.
עפרה ברגר: יש עובדת סוציאלית שצמודה, ובכלל – כל המערך של השילוב של הקשיש נקבע בוועדת הקבלה, ביחד עם מחלקת הרווחה.
עפרה ברגר: אנחנו יושבים ובונים תוכנית טיפול מסודרת.
עפרה ברגר: אנחנו לא מועדון, אנחנו בהחלט גורם טיפולי.
רן כהן: כל אדם – למרות שהוא בא לקהל מאד גדול הוא פרט שיש לו תוכנית שלו.
רחל מלנקי: ממש כך.
רחל מלנקי: בהחלט.
רחל מלנקי: הטיפול הוא פרטני.
רחל מלנקי: למשל כאן, במרכז לפיזיותרפיה – כל אחד מקבל את הטיפול המתאים לו.
רן כהן: האם חסר לכם כאן משהו, במכשור?
שאול צור: כל שנה, בינואר, כדאי לפנות בבקשות למשרד הרווחה.
רן כהן: ואם זה לא הולך שם – תפנו לביטוח הלאומי.
רן כהן: גם שם יש קרנות.
רחל מלנקי: אנחנו עוברים לחלק של הצגת המצגת.
רחל מלנקי: המקום המדהים הזה שראיתם מופעל על ידי מטב.
רחל מלנקי: מטב היא עמותה שקמה בשנת 58, הרבה לפני שחוקק חוק סיעוד.
רחל מלנקי: העמותה רואה את עצמה גוף מוביל בכל מה שקשור לטיפול באוכלוסייה המבוגרת במדינת ישראל.
רחל מלנקי: אנחנו קודם כל מטפלים באדם המבוגר.
רחל מלנקי: אנחנו מטפלים ב- 25 אלף לקוחות שמתוכם – מעל 20 אלף הם מכוח חוק הסיעוד, שזה במימון הביטוח הלאומי.
רחל מלנקי: בנוסף לזה אנחנו מטפלים בנכים, באוטיסטים, יש לנו גם שירותי אומנה.
רחל מלנקי: בצפון הארץ מטב מנהלת את האומנה.
רחל מלנקי: כל מה שקשור בתחום המשפחות בסיכון - - , חונכות, באמצעות הרשויות המקומיות ומשרד הרווחה, ויש לנו סדנאות לאוכלוסיות מגוונות.
רחל מלנקי: למטב – 11 מרכזי יום כדוגמת המרכז הזה.
שאול צור: בארץ יש 185 מרכזי יום כאלה.
רחל מלנקי: רובם מנוהלים ומופעלים על ידי העמותות המקומיות.
רחל מלנקי: להן אין מכרזים.
רחל מלנקי: מטב צריכה לעמוד בתנאי מכרז כדי לנהל מרכזי יום.
רחל מלנקי: בנוסף יש לנו דיורים מוגנים ששייכים למשרד השיכון- ואנחנו מנהלים אותם עבור משרד השיכון שגם – מאוכלסים על ידי קשישים, שזכאים, על פי הקריטריונים של משרד השיכון, אבל שם מדובר באנשים עצמאיים.
רחל מלנקי: כמו כן יש מועדונים חברתיים לזקנים - -
רן כהן: בדיור המוגן אתם גם מקימים איזה שהם שירותים בין - - ?
רחל מלנקי: יש פעילות.
רחל מלנקי: קודם כל – יש אם בית ויש פעילות חברתית מאד ענפה שם.
רחל מלנקי: כל הצוות הוא שלנו, של מטב, אבל עדיין מדובר באנשים עצמאיים.
רחל מלנקי: כל אחד מנהל את דירתו בעצמו, מבשל וכן הלאה.
רחל מלנקי: בנוסף, יש לנו 6 קהילות תומכות לנכים, יש לנו מרפאת שיניים קהילתית, ניידת טיפול שיניים, של מטב ואשל, ובית אבות אחד.
רחל מלנקי: הנתונים שלנו – היום יש 123 אלף מטופלים מתוקף חוק הסיעוד.
רן כהן: אני רוצה לספר לכם – מאחר ואני בין הבודדים שנשארו בכנסת מאלה שחוקקו את חוק הסיעוד, שההערכה הראשונה היתה שיהיו 17 אלף שזכאים, על פי החוק.
רן כהן: תראו לאיזה מספר זה הגיע.
דוד קשני: אבל אתה צריך לדעת גם כמה לא מקבלים.
דוד קשני: הרבה.
רחל מלנקי: 95% מהקשישים בוחרים להישאר בבית.
רחל מלנקי: רק 5% יוצאים לסידורים חוץ ביתיים, ואין ספק שחוק הסיעוד הוא זה שמאפשר את זה, זה ברור.
משה סוויסה: 95% ממה?
רחל מלנקי: מסך כל הקשישים.
רחל מלנקי: יש 700 אלף קשישים היום, בארץ, שמוגדרים על פי הביטוח הלאומי כ "קשישים".
רחל מלנקי: 95% מהם – בבית.
רחל מלנקי: חלקם כן צורכים עזרה, וחלקם – לא.
משה סוויסה: את מדברת בעצם על ישראלים, נכון?
משה סוויסה: לא רק על עובדים זרים.
רחל מלנקי: אני מדברת על קשישים ישראליים.
רחל מלנקי: לא מי מטפל בהם.
משה סוויסה: אם יש לנו 50% שמסתובבים עכשיו בבתים של האנשים - -
רן כהן: יש 700 אלף קשישים בישראל, ורק 5% מהם מעדיפים לקבל סידור חוץ ביתי – דוגמת ה - -
רחל מלנקי: בתי אבות, דיורים מוגנים, וכן הלאה.
רן כהן: כל האחרים, 95%, נשארים בבית.
רן כהן: אתם פעילים על אלה.
רחל מלנקי: בדיוק.
רחל מלנקי: בעיקר – על השירות בבית, כאשר יש לנו באמת פריסה בכל הארץ- 39 סניפים.
רחל מלנקי: בכל נקודה בארץ יש למטב סניף.
רחל מלנקי: איך אנחנו בנויים?
רחל מלנקי: יש לנו מעל 15 אלף מטפלים.
רחל מלנקי: יש 22 סניפים .
רן כהן: כמה מה- 15 אף האלה הם גברים?
רחל מלנקי: 5%.
רחל מלנקי: זה נתון נמוך.
רחל מלנקי: זה כך בכלל כך בתחום הסיעוד – תחפשו כמה אחים יש וכמה אחיות.
רחל מלנקי: מי שמנהל את מטב זה עובדים סוציאליים, גם המנהלים של מטב.
רחל מלנקי: העמותה גם הוקמה על ידי עובדים סוציאליים.
רחל מלנקי: יש בקריות, יש עובדות שעורכות ביקורי בית, ו- 140 אנשי מנהלה, וכל אלה מתפעלים את הארגון הענק הזה.
רחל מלנקי: כאשר חוק הסיעוד שיצא לדרך – לא היו הרבה גופים וחברות.
רחל מלנקי: היתה רק מטב.
רחל מלנקי: באמת יש היום יותר גופים שעוסקים כזה.
רחל מלנקי: בתוך ה- 15 אלף עובדים יש כ- 3,000 עובדים זרים.
רחל מלנקי: זו דרישה שהלכה וגדלה עם השנים.
רן כהן: מה המאפיין שלהם?
רן כהן: הטיעון העיקרי להבאתם לארץ זה שאין להם תחליף ישראלי- כי הם עובדים 24 שעות, הם גרים בביתו של המטופל, וכו'.
רן כהן: מה המאפיין העיקרי של אלה לעומת כל שאר העובדים שלכם?
רחל מלנקי: עובד ישראלי לא יישן ויגור בביתו של אדם אחר, הוא יעדיף לגור עם משפחתו.
רחל מלנקי: עם 3,000 עובדים זרים אין בעיה.
רחל מלנקי: הם עובדים עם המטופל וגרים בביתו.
משה סוויסה: העובדים הישראלים עושים משמרות, עובדים לפי שעות.
רחל מלנקי: העובד הישראלי לא רוצה להיפרד ממשפחתו ומעדיף לעבוד מספר שעות ביום.
רן כהן: זאת אומרת - - בעצם כמו כל חברה אחרת שעושה השמה של עובדים זרים.
רחל מלנקי: אבל ההבדל הוא משמעותי - - -
רן כהן: כי הם לא עובדים במרכזים האלה.
רחל מלנקי: לא, לא.
רחל מלנקי: בשום פנים ואופן לא.
רחל מלנקי: הם עובדים אחד על אחד, מטפל על מטופל.
רחל מלנקי: מטב רק מעסיקה אותם.
רחל מלנקי: המשפחה, אחרי התלבטות מחליטה שהם לא רוצים שהאם או האב ייצאו למסגרת חוץ ביתית.
רחל מלנקי: הם רואים את העובד הזר כפתרון להשאיר את ההורה בבית.
רחל מלנקי: זה גם פתרון כלכלי טוב, וגם פתרון שבאמת - -
רן כהן: ולמה הם פונים למטב ולא לחברת השמה אחרת?
רחל מלנקי: חברת השמה היא זו שמביאה את העובד הזר.
רחל מלנקי: מטב צריכה להעסיק אותו.
רן כהן: אז מטב פה מתחרה, בעצם, עם כל החברות המעסיקות עובדים זרים.
רחל מלנקי: בכל דבר מטב מתחרה עם כולם, אבל היא לא מתחרה על הה - -
רן כהן: יש פה בלבול מאד גדול – מטב, להבנתי, היא החברה המעסיקה ביותר של עובדים מישראל.
רחל מלנקי: גם זרים.
רחל מלנקי: בענף הסיעוד יש 70 אלף עובדים.
רחל מלנקי: זה כל הענף, ואני מדברת לפי חוק סיעוד.
רחל מלנקי: יש 70 אלף מטפלים שנותנים שירות למי שזכאי, על פי חוק סיעוד.
רחל מלנקי: בתוך זה- חלקם הם עובדים זרים, ל – 24 שעות.
רחל מלנקי: מטב לא מביאה עובדים זרים.
רחל מלנקי: היא לא עוסקת בזה, לא בתיווך ולא בהבאה.
משה סוויסה: ממי אתם מקבלים אותם?
רחל מלנקי: מחברות שונות.
רחל מלנקי: יש פה שתי קונסטלציות: הקונסטלציה הראשונה היא שהמשפחה מתלבטת אתנו מה לעשות עם ההורה, איזה פתרונות יש מלבד בית אבות.
רחל מלנקי: ואז אנחנו מוצאים את העובד הזר, ובעיקרון – המשפחה בודקת ומחליטה שזה בסדר, פונה לאחת החברות שישנן באזור, ומזמינה את העובד הזר.
רחל מלנקי: הוא צריך להירשם אצלנו – או אצל חברה אחרת, והעובד מועסק על ידינו.
רן כהן: העובדות הזרות שאני פגשתי עכשיו – הן עובדות שלכם?
רחל מלנקי: בשאר ימות השבוע, כאשר האדם לא מגיע למרכז היום הוא מקבל את השירות בבית, ואז העובדת מועסקת באותן שעות על ידי מטב.
משה סוויסה: וזה, למשל, מנוגד להשקפת העולם של החזקת עובדים זרים.
משה סוויסה: כי מה אנחנו אומרים, לגבי העובדים הזרים?
משה סוויסה: אנחנו אומרים שאנחנו מביאים אותם למי שזקוק בפעולות היום יומיות ל -24 שעות בלבד.
משה סוויסה: ברגע שמתחילים לעשות - -
רן כהן: זה בדיוק מה שרחל מלנקי אמרה – במקרים האלה – הם ל-24 שעות.
משה סוויסה: מה קורה, גם עם ילדים שאנחנו נותנים להם – אנחנו רוצים שהם יעבדו אך ורק ב - -שלא ייקחו אותם לדברים אחרים, שלא ישתמשו בהם.
רחל מלנקי: אין שימוש.
רחל מלנקי: מי שמקבל את השירות מהעובד הזר זה רק אותו אדם, אבל יש פה שני מעסיקים.
רחל מלנקי: מה היתרון של המעסיק שלנו, שהוא מסודר?
רחל מלנקי: המשכורת מגיעה בצורה מסודרת, מדי חודש, וניתנת לבדיקה - -
משה סוויסה: - - -
רחל מלנקי: לא, גם כן.
רחל מלנקי: ביטוח לאומי מעביר לנו את הכסף - -
משה סוויסה: מעביר אליכם, דרך המעסיק.
רחל מלנקי: דרך מטב, אבל המממן הוא הביטוח הלאומי.
רחל מלנקי: חשוב לציין את זה.
רן כהן: מה שהביטוח הלאומי מעביר זה לא מספיק.
רחל מלנקי: המשפחה צריכה להוסיף.
רחל מלנקי: מבדיקה שעשינו – 2/3 מהשכר של העובד הזר, בממוצע, ממומן מתוקף חוק הסיעוד, ועוד 1/3- המשפחה מוסיפה.
רחל מלנקי: זה יכול להיות לכל היותר 200 דולר תוספת של המשפחה, תלוי בכמות השעות שהביטוח הלאומי מכיר לו.
רחל מלנקי: היתרון הוא שיש מעקב מאד מסודר אחרי המסמכים של העובד, ויזה בתוקף, אישור רפואי בתוקף, אישור בריאות.
רחל מלנקי: אנחנו, בביקורי הבית, גם מסתכלים על המצב הפיזי שבו העובד נמצא – האם נותנים לו תנאים סבירים והולמים.
רחל מלנקי: אם העובד אינו בסדר, או - -
רן כהן: אתם מגיעים לבתים, לראות?
רחל מלנקי: אחת ל -62 יום, באופן קבוע.
רחל מלנקי: בוודאי.
רחל מלנקי: כך החליט הביטוח הלאומי.
רן כהן: 62 יום?
רן כהן: למה 62 יום?
שאול צור: בוא נאמר שקבעו איזשהו מינימום, אבל מצופה מגוף מקצועי, ואני מאמין שמטב עושה את זה, שאם יש זכאים עם בעיות ספציפיות, חמורות, אז הם מגיעים לעתים יותר קרובות.
רן כהן: אז היא מדברת על המינימום.
רן כהן: לפחות פעם ב- 62 יום.
שאול צור: כן.
שאול צור: אני אתן לך דוגמה – עובדים סוציאליים בלשכות הסוציאליים, אותם עובדים שמפקחים על שירותי חוק ביטוח סיעוד, על הגופים שמספקים שירותי חוק ביטוח סיעוד – צריכים להגיע לפחות אחת לחצי שנה לביקור.
שאול צור: במעמסה הגדולה שעובדים סוציאליים נמצאים בה, אנחנו אומרים – לפחות אתם מתחייבים להגיע אחת לחצי שנה לבדוק מה קורה, אם יש שינויים בתוכנית הטיפול.
שאול צור: כמובן שבמקרים שיש בעיות קשות, העובדים הסוציאליים מגיעים הרבה יותר.
שאול צור: לצערנו, במעמסה הקיימת, זה מה שניתן.
אריאלה בן צור: אני יושבת ראש עמותת אחיעוז.
אריאלה בן צור: האמת היא שאנחנו ככה במעמד של שיתוף הפעולה, ורצינו להגדיר כמה דברים כי יש בלבול עצום בתחום הזה, גם אצלנו.
אריאלה בן צור: העובד הזר מגיע אך ורק למטופל שיש לו רשיון.
אריאלה בן צור: עבר לזה הוא מגיע הרבה פעמים באמצעות חברות תיווך או חברות השמה, קרי - אנחנו ממיינים בחו"ל, וכדומה, מביאים אותו לארץ, ואז הוא מיושם אצל המשפחה.
אריאלה בן צור: שיתוף הפעולה שלנו עם מטב – כאשר מטב מפנה אלי את המטופל , המטופל בא אלי ואני רואה בדיוק מה אופי המטפל שצריך להגיע.
אריאלה בן צור: מגיע המטפל, מיושם בבית המטופל.
אריאלה בן צור: יש לו עכשיו שני מעסיקים - -
שאול צור: באמצעות מטב?
אריאלה בן צור: הוא מיושם באמצעות כל חברה שמביאה אותו לארץ, אבל מהרגע שהוא מגיע לארץ, היה ויש למעסיק חוק סיעוד, חוק הסיעוד רושם אותו כעובד אצלו, בחלק היחסי של השעות.
אריאלה בן צור: אם למטופל הזה יש 17 או 19 שעות שבועיות, באותו חודש הוא מקבל את המשכורת על השעות האלה באמצעות חברת הסיעוד.
אריאלה בן צור: כלומר, מתוך ה- 30 אלף יש להם שני מעסיקים: המטפל עצמו, שהוא המעסיק שלו בחלק היחסי, ובחלק הארי – או ב- 60% לפי מה שאנחנו יודעים - דרך חברות - -
רן כהן: 15.5 שעות זה המקסימום ?
שאול צור: לא, היום זה נדמה לי 16.5 – -
קריאות: זה עלה ל- 18.
רן כהן: מה השכר ל-18 שעות?
רחל מלנקי: זה כבר כמעט מכסה את ה- -
שאול צור: לא, לא מכסה.
שאול צור: בסביבות 2,800 שקלים, נדמה לי.
שאול צור: משהו כזה.
שאול צור: התעריף לשעה הוא 39 שקלים, למיטב זכרוני.
אריאלה בן צור: 400 ומשהו דולר, אבל עדיין, באופן יחסי, מטופלים יכולים להרשות לעצמם, בגלל שהמדינה משתתפת – להכניס עובדים זרים.
אריאלה בן צור: ובאמת, הרבה מאד מטופלים שמזמן היו כבר עוברים לבית דין של מעלה, נשארים פה כי יש פה מטפלים שנותנים להם טיפול אינטנסיבי.
אריאלה בן צור: לשאלתך – משה סוויסה שואל: הם עובדים פה פר שעות?
אריאלה בן צור: – לא.
אריאלה בן צור: הם עובדים - -
רן כהן: הם עובדים 24 שעות.
משה סוויסה: הבהרה – המעסיק בכל מקרה לעולם יהיה המטופל.
משה סוויסה: זאת אומרת – את המשכורת של העובד הזר יכולים לתת לחברות הסיעוד, מי שמאושר – על ידי הביטוח הלאומי - -
רן כהן: זה ברור לגמרי.
רן כהן: זה שהמדינה נותנת היום על פי חוק הסיעוד השתתפות במימון – זה בסדר גמור, כי המימון הזה לא ניתן אך ורק לעובדים ישראלים.
רן כהן: הוא ניתן, בעצם, לטיפול באדם הסיעודי, על פי חוק הסיעוד.
משה סוויסה: הוא צריך להיות צמוד 24 שעות אל המטופל.
משה סוויסה: זו המשימה שלו.
רחל מלנקי: אז אני יכולה להגיד לך שכשיש לך פיקוח ובקרה מחברת סיעוד אתה יכול לקבל מידע.
רחל מלנקי: יש לך אינטרס מאד ברור שגוף כמו שלנו, ויש עוד אחרים – שייתן לך מידע מדויק שהעובד אכן נותן שם את הטיפול.
רחל מלנקי: כאשר אתה תצטרך לסמוך רק על הדיווחים של המשפחה, אני לא בטוחה מה יהיה.
רחל מלנקי: לכן אני חושבת שהקונסטלציה הזו נותנת רשת ביטחון די טובה שהדברים מטופלים כמו שצריך.
רן כהן: אם אני מבין נכון , בעיקרון -צריך להיות ש-100% מטופלים על ידי עובדים זרים, צריכה להיות להם השתתפות של חוק הסיעוד.
רחל מלנקי: אלא אם הם לא זכאים.
רחל מלנקי: קריאות: - - - משה סוויסה: אלה שיש להם הכנסות גבוהות, מי שלא רוצה להסתמך על הביטוח הלאומי - -
רחל מלניק: זכאי בגלל בעיות תפקוד, לא זכאי בגלל מבחן הכנסה.
שאול צור: זה רק אנשים עם המוגבלות הכי גבוהה.
אריאלה בן צור: אם מתוך 40 וכמה אלף עובדים זרים – כ-35 אלף הם עבור חוק הסיעוד.
אריאלה בן צור: יש עוד 10,000 ילדים, נכים צעירים,.
שאול צור: אנחנו מדברים על זקנים.
עפרה ברגר: אנחנו עוד רצינו משנו נוסף – למה חשובה לנו ההפרדה הזו, וזו חלק מהרפורמה שעומדת בפתח - אנחנו כל הזמן נשאנו את הדגל הזה שיש יתרון למטופל ברגע שיש לו שני כובעים, שני גופים ששומרים עליו.
עפרה ברגר: במקרה המסוים הזה, לצורך העניין – מטב, מטב הם בעצם בקרה נוספת.
עפרה ברגר: זו לא רק בקרה על המטופל ועל המטפל, היא גם בקרה על חברת התיווך שמביאה את העובד, כי מה שקורה- ברגע שהיא יודעת, כשהיא נכנסת לבית המטופל, והיא רואה שם שהמטפל לא עובד נכון, או שיש איזושהי בעיה – היא מדווחת לחברת התיווך
רחל מלנקי: זה לא רק זה.
רחל מלנקי: אנחנו אומרים למשפחה – העובד הזה אינו מתאים, תוציאו אותו.
רחל מלנקי: זאת אומרת, זה לא אינטרס של אותה חברה שגם מביאה וגם מפקחת.
רחל מלנקי: יש הפרדה בין הפיקוח על איכות הטיפול - -
רן כהן: זאת אומרת, את מסתכלת מה הכי טוב למטופל.
רחל מלנקי: כמובן שאני צריכה למצוא את המטפל המתאים.
רחל מלנקי: לכן צריכה להיות הפרדה.
רחל מלנקי: לי זה כל כך ברור.
רחל מלנקי: לכן גם מטב בחרה שלא לעסוק בהבאת עובדים זרים.
רחל מלנקי: יכולנו בקלות לעשות את זה.
רחל מלנקי: יש לנו את כל האמצעים.
רחל מלנקי: אנחנו מעדיפים שלא.
רחל מלנקי: אנחנו רוצים להיות בצד ש - -
שאול צור: יש שלושה גופים שמבקרים.
שאול צור: את שוכחת את מערכת שירותי הרווחה, שמבחינת החוק, חברי ועדת חוק ביטוח סיעוד מחויבים לוודא שתוכנית הטיפול שהם קבעו אמנם מתקיימת.
משה סוויסה: על פי השיטה החדשה, גם משרד התמ"ת עם אגף האכיפה שלנו, נוכל לאכוף הרבה יותר ברצינות.
אריאלה בן צור: זה נכון, אתה צודק, אבל תוכנית הטיפול היא בכל מקרה בביקורת - - הסיעוד.
אריאלה בן צור: היא לא יכולה להיות בביקורת של חברת התיווך.
רחל מלנקי: שירותי הרווחה לא רואים את חברות התיווך בכלל.
רחל מלנקי: אנחנו רוצים להרחיב קצת על מרכז היום שראיתם.
רחל מלנקי: מרכז היום הזה מסונף לסניף מטב ברמלה – לוד.
רחל מלנקי: מנהלת הסניף נמצאת היום בקורס ולכן היא לא הגיעה לכאן.
רחל מלנקי: אחד השירותים שהסניף נותן זה מרכז היום הזה וגם המרכז - -
עפרה ברגר: אז אני חושבת שלאחר הסיור – אין כמו מראה עיניים לראות מה זה מרכז היום ואיך אנחנו פועלים פה.
עפרה ברגר: אנחנו מנהלים את המרכז מאז אוקטובר 2001.
עפרה ברגר: לפה מגיעים התשושים, ולקרית מנחם מגיעים תשושי הנפש.
עפרה ברגר: בסך הכל – 142 קשישים.
עפרה ברגר: המרכז פועל בימים א' עד ה', 5 ימים בשבוע, רק בחגים סגור.
רן כהן: כל שנה את צריכה לעמוד למכרז?
רחל מלנקי: לא.
רחל מלנקי: אחת לחמש שנים.
רחל מלנקי: לפי החוק – אחת לשלוש שנים, אבל בדרך כלל יש הארכה, אם יש שביעות רצון.
רן כהן: אני בעד זה שצריך להתקיים מכרז, אם הקשישים צריכים כל שנה להחליף ידיים בכל פעם – זו בעיה.
שאול צור: זה לא כל שנה.
שאול צור: אפילו לא כל שלוש.
שאול צור: אם זה היה תלוי בנו – משרד הרווחה והמוסד לביטוח לאומי, אנחנו - - -
רן כהן: זה תלוי רק בכם.
שאול צור: לא.
שאול צור: הרשויות המקומיות היו שותפות להקמה ולבניה של המקום.
שאול צור: השטח שייך להם, ולצערנו, כמו שהן עושות בהרבה דברים, הם רואות בזה היום עוד כלי להגדלת ההכנסות שלהן, באמצעות המכרזים האלה.
שאול צור: ואז יכולה לספר לך רחל מה קרה בבאר שבע, כמה כספים נדרשים שם מגופים שמפעילים מרכזי יום.
שאול צור: אנחנו התקוממנו אבל לא יכולנו לעשות עם זה שום דבר.
רחל מלנקי: - - -
רן כהן: בפעם הבאה תפני גם אלי.
רן כהן: זו שערורייה שאנשים, כמו טפילים, נטפלים לזה.
שאול צור: שתדע שגם מערכת שירותי הרווחה בבאר שבע, שהיא חלק מהרשות המקומית, התקוממה נגד העניין.
שאול צור: אבל היא לא קובעת.