GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רן כהן: גם אם נהיה הילדים הכי טובים של ההורים שלנו, אין שום סיכוי בעולם להיות אתם 24 שעות ביממה כי אחרת המשפחות שלנו נהרסות.
דוד: אני לא יודע מה הולכים לעשות, אין לי מושג מה הולכים לעשות, אבל אם ייקחו את הטיפול האישי שהם נותנים לאנשים האלה, זה בהחלט מהווה בעיה.
משה סויסה: תהיה כאן לשכה פרטית חדשה באותם תנאים בדיוק.
משה סויסה: יכול להיות שהוא יהיה לשכה פרטית אם הוא ירצה לפתוח.
דוד: החששות שלנו הן מהתזוזות האלה, להתחיל מחדש הכול.
דוד: עד שהכול עובד כמו שצריך, אבל היום אומרים לך שלא יעקב יהיה הגב שלי אלא משה ואתה צריך לפנות אליו ואתה לא יודע איפה הוא ישב – זאת הבעיה שלי.
רן כהן: יש לי השגות גם על הסידורים החדשים, אבל אני לא חושב שזה הולך ליצור מצב בו לא תהיה לך כתובת.
רן כהן: לך תהיה כתובת, גם לך וגם לעובדת שלך.
דוד: אם הכתובת תהיה גם מבחינת כתובת וגם מבחינת היענות, גם כספית, זה משהו אחר.
רן כהן: היא תהיה גם מקצועית וגם כספית.
רן כהן: אני יכול להעיד דבר אחד – אני לא מהממשלה אלא אני מהאופוזיציה – ואני לא יכול לומר לכם שהכוונה של הממשלה היא להרע את המצב של המטופלים.
רן כהן: לכן אני מסייר, כדי לראות מה המצב, כדי גם לומר לממשלה מה כן ומה לא.
דוד: העלויות הן גבוהות גם היום וזה נופל על המשפחות.
רן כהן: אחד הדברים שאנחנו כל הזמן מקפידים עליו בוועדה שלי הוא שככל העלויות ככל האפשר יהיו מצומצמות או בכלל לא יהיו.
רן כהן: זאת בעיה ואני יודע שזאת בעיה כי אומרים שבמקום שבו אין אגרה, גם אין פיקוח, דבר שהוא קצת נכון אבל השאלה מה גובה האגרה, 2,000 שקלים או 100 שקלים או 50 שקלים או 30 שקלים.
רן כהן: אין שום סיבה שגובה האגרה תהיה בשמים.
אברהם: העובדת נמצאת אצלי כבר שמונה שנים.
אברהם: אני שואל למה כל שנה צריך להתחיל בפרוצדורה מחדש לקבלת הרשיון.
אברהם: השאלה השנייה היא למה התקופה מוגבלת לחמש שנים.
רן כהן: לא, זה כבר לא מוגבל לחמש שנים.
רן כהן: אם האדם אתו היא עובדת לא נמצא, אין צורך באשרה והיא יכולה לעבוד עם מישהו אחר שיש לו אשרה.
רן כהן: רוצים לא ליצור מצב בו העובדת הזרה תחיה כאן ותעבור מאחד לשני במשך 40 שנה.
רן כהן: אם ישראל לא רוצה היום שהפיליפינים יהפכו להיות ישראלים, וזאת בעצם הבעיה, היא אומרת שאחרי שאדם הולך לעולמו, מחליפים, ואז העובדת הנוכחית תיסע לביתה ויביאו חדשים.
רן כהן: יש עם זה בעיה כי עדיין יש כאלה שנשארים בארץ ועובדים ממטופל אחד לשני.
אברהם: הם מפחדים לצאת מהבית כי אז המשטרה תופסת אותם.
רן כהן: מי שעובד כאן באופן חוקי, צריכה להיות לו אשרה.
יעקב סדן: כל שנה הוא נבחן מחדש ונשאלת השאלה אם יאריכו לה או לא.
יעקב סדן: כל שנה הוא צריך להוכיח ואז מתחיל סיפור שלם שהוא צריך להביא את הפסיכיאטר וכולי.
יעקב סדן: במקרה הזה יש לו כתובת ויש לו מי שיעשה את העבודה.
נפתלי יצחק: גם לי הם עוזרים.
נפתלי יצחק: הם סידרו לי את המכתבים.
רן כהן: אני מבין שכל שנה הם רוצים לבדוק האם יש מצב שהשתפר, אבל יש מצבים טרמינאליים.
אברהם: נתנו לה פעם אשרה לשלושה חודשים, אבל אני לא יותר צעיר.
יעקב סדן: אני רוצה לחדד את הנקודה.
יעקב סדן: ההיתר ניתן לקשישים לשנתיים ולנכים לשלוש שנים.
יעקב סדן: מבחינת האשרה של העובד הזר, אחרי שהוא חמש שנים בארץ, כל שנה צריכים לחדש את האשרה במשרד הפנים בגלל שאחרי חמש שנים כביכול עובד זר צריך לעזוב את הארץ למעט המקרים שהוא נשאר עם אותו מעסיק ואז הוא צריך להופיע במשרד הפנים וזה המכתב שהם צריכים להביא מפסיכיאטר.
רן כהן: זה אותו מעסיק.
יעקב סדן: אז הם צריכים להוכיח במשרד הפנים שיש קשר בין העובד למעסיק.
רן כהן: אברהם אומר את הדבר הכי אלמנטארי.
רן כהן: הוא שואל אם הוא יהיה יותר צעיר, אם הוא יהיה יותר בריא.
רן כהן: האשרה שלה היא בגינו ולא בגינה.
משה נקש: זה שהוא מקבל את האישור להעסיק אותה, זה אישור מאתנו ולא ממשרד הפנים.
משה נקש: אנחנו נותנים את ההארכה להיתר בגלל המצב שלו.
משה נקש: היא צריכה להיבדק כל שנה על ידי משרד הפנים ולא על ידי משרד התעשייה.
משה נקש: צריך לראות אם יש קשר בין המטופל לבין העובדת הזרה כדי שיוכלו להאריך לה את האשרה לעוד שנה.
רן כהן: הוא צריך להצהיר שהיא עדיין עובדת אתו?
יעקב סדן: הוא צריך להראות את הנצרכות שלו והוא צריך ללכת עוד פעם לבדיקות.
רן כהן: לצריך להחליט מהי רמת התלות בטרמינאליות שלה.
רן כהן: כלומר, באיזו מידה אותן מחלות או אותם מצבים בהם אדם כבר לא יחזור להיות בריא, אתם צריכים לדעת מתי זה לצמיתות ומתי לא.
רן כהן: אם זה לצמיתות, היא לא צריכה כל פעם לחדש.
משה נקש: זה משרד הפנים.
משה נקש: אנחנו משרד התעשייה.
משה נקש: אנחנו כל שנתיים מחדשים את האישור, אבל האישור במחשב או האישור העקרוני הוא לצמיתות.
משה נקש: את ההיתר שלו אנחנו נותנים לו כל שנתיים בלי שום בעיה.
משה נקש: הוא מקבל הערכה לאחר שמגיש טפסים.
רן כהן: למה כל שנה הוא צריך לעשות את זה?
משה סויסה: האשרה ניתנת במשרד הפנים.
רן כהן: על זה אני אדבר אתכם בכנסת ולא כאן.
קריאה: זאת עוד אגרה.
רן כהן: זה עוד אגרה ועוד בלבול מוח והדבר האחרון שאברהם צריך זה עוד בלבול מוח כל שנה.
יעקב סדן: אתה יודע באיזה מתח הוא נמצא כל שנה?
רן כהן: לשם מה הוא צריך את זה?
רן כהן: רק הספק, אם יש אפילו פרומיל אחד של סכנה שלא יחדשו לו, הוא לא צריך לחיות עם זה בלילה אלא הוא צריך לישון בשקט.
רן כהן: הוא צריך להצהיר שהיא עובדת אצלו וזה הכול.
אברהם: כל שנה אותו הדבר.
משה סויסה: זה משרד הפנים.
רן כהן: אני רוצה להודות לכולכם על המפגש הזה.
רן כהן: אני מודה שמדי פעם מגיעים אלינו גם לישיבות הוועדה נציגים של המטופלים, אבל בדרך כלל באים נציגי הארגונים של המטופלים ולא המטופלים או בני משפחותיהם.
רן כהן: אני מאוד מאוד מודה לציפי , לדוד, לנפתלי, לדוד ולאברהם ולעובדות שלהם, ברברה וסמייליטה.
רן כהן: אני מודה לכם מאוד על כך שהגעתם לכאן.
נפתלי יצחק: תאמין לי שהרבה משרדים כאלה אין.
נפתלי יצחק: פיליפינית שבאה מחוץ לארץ, חודש וחצי היא לא עובדת, ויש משרדים שלוקחים את האשרה שלו ונותנת למישהו אחר וכך יכולה להביא פיליפינית חדשה.
משה סויסה: זה כבר לא יהיה עוד מעט.
נפתלי יצחק: יש משרדים כאלה, אבל לא המשרד הזה.
רן כהן: אחת הסיבות שרוצים הסדר חדש, כדי למנוע תופעות כאלה.
רן כהן: בנוסף לתודה הגדולה שיש לי לומר לכם אני רוצה לומר לכם שאנחנו נעשה את הכול, את כל מה שאפשר, כדי להקל עליכם את כל הסידורים האלה ואת כל הבירוקרטיה סביב העניין, וגם את כל התשלומים שאני יודע שהם מאוד מאוד מכבידים.
רן כהן: בסך הכול כאשר אבא או אימא או אדם בעצמו נופל למצב הזה, גם כך העלויות הן מאוד קשות וההכבדה בחיים היא מאוד קשה, ואין שום סיבה להכביד עליכם עוד.
רן כהן: לכן אנחנו נעשה הכול בוועדה שלי להקל עד כמה שאפשר.
יעקב סדן: ביקשו שאת המצגת נעשה בכנסת.
יעקב סדן: נמצאים אתנו חבר הכנסת רן כהן, יושב-ראש הוועדה לנושא העובדים זרים, משה סויסה, מרכז את נושא הסיעוד במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, דוד פרץ ממשטרת ההגירה, משה נקש ממשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, טובה שגב מאגף השיקום במשרד הרווחה, בת-שבע פנחסוב שהיא מנהלת הוועדה, דוד קשני מעמותת קול בשכונות.
יעקב סדן: קצת הכרות וגם כאן אתה יכול להפנות שאלות לאנשים שעובדים.
יעקב סדן: יש כאן מדגם של אנשים שעובדים בחברה הזאת, עיקרם בסניף הזה, והם עושים את אותו שירות עליו שמעת קודם.
יעקב סדן: אינה היא אחות מוסמכת, דני הוא עובד סוציאלי, נטלי מנהלת סניף והיא עובדת סוציאלית, ענת בדרך להיות עובדת סוציאלית וכרגע היא בתהליך הסיום של הכשרתה, שרון היא עובדת סוציאלית, פנינה שמתעסקת בנושא של עובדים זרים בפן המינהלי והתפעולי של העניין אורה שהיא עובדת סוציאלית וניהלה פעם את הלשכה הסוציאלית באור עקיבא ועובדת אצלנו 16 שנים, נאוה שהיא הסגנות שלי ואחראית על כל העבודה הסוציאלית והטיפולית.
יעקב סדן: אני אתן פתיח של שתי דקות ואחר כך האנשים יוכלו להתייחס.
יעקב סדן: יש הבדל מאוד גדול – אמרתי את זה ואני אחזור ואומר את זה – בין תאגיד לתיווך לבין חברת סיעוד שהמוקד שלה הוא טיפול.
משה סויסה: העסקה.
יעקב סדן: לא, אני אומר את מה שאני אומר.
רן כהן: אני מאוד שמח שהוא אומר שהתכלית של החברה הוא סיעוד ולא העסקה.
יעקב סדן: טיפול סיעודי.
יעקב סדן: טיפול לנזקקים.
משה סויסה: הלשכות הפרטיות החדשות הן להבאה, טיפול ותיעול.
משה סויסה: כלומר, לא להעסקה.
יעקב סדן: זה דיון שאנחנו צריכים לקיים אותו.
יעקב סדן: אני מכיר את התאגידים לתיווך או את חברות התיווך שמחר יהיו תאגידים.
יעקב סדן: בדרך כלל מה שקורה שם הוא שהמשרד הזה יושב באיזשהו מקום בארץ ושולח אנשים לכל קצוות הארץ והקשר בינו הוא לא הקשר שאתם חשתם בו היום ואני מקווה שקיבלתם טעימה קטנה לעניין הקשר האינטנסיבי והיום יומי והרציף.
יעקב סדן: מה שקורה, עובדים זרים זה סיפור.
יעקב סדן: מה שנראה היום על פניו ככזה, זה סיפור מאוד מורכב.
יעקב סדן: להעסיק אדם במשך 24 שעות, על זה יספרו לכם האנשים כאן ולא אני, בסך הכול אין לזה תחליף אבל הוא טומן בחובו הרבה מאוד.
יעקב סדן: גם אנשים מטופלים, אנשים שבסך הכול מאוד קשה להם, ואלה לא אנשים קשים אלא אלה אנשים שמאוד מאוד קשה להם והיו מעדיפים לא להיות במצבם, היות שמאוד קשה להם והיות שלפעמים גם המפגש האינטנסיבי הזה של 24 שעות בין עובד לבין מטופל, גם הוא טומן בחובו קשיים כאלה ואחרים.
יעקב סדן: לכן המקום של האיש שמטפלים בו, אם זאת האחות המוסמכת, אם זאת העובדת הסוציאלית, הוא בעצם להיות קרוב אל האנשים.
יעקב סדן: התאגיד שיוקם מחר יכול לשים משרד בתל-אביב ולשלוח מטפל לבאר-שבע אבל זה לא טיפול אלא לכל היותר זה תיווך.
יעקב סדן: למטופל לא יהיה לו יותר את הקשר הזה ואת הבית הזה, את החמימות הזאת ואת הרציפות הטיפולית.
יעקב סדן: זה לא יהיה.
יעקב סדן: התאגיד לתיווך לא ייתן את זה והוא יהרוג את זה.
יעקב סדן: לכן אני אומר שהיתרון שיש בנתניה, ורק בחברה שלי – ואני לא מדבר על כל חברות הסיעוד האחרות – יש 12-13 איש שיום יום עוסקים במטופלים, מעבר לאנשי המינהלה שנמצאים כאן לענות על טלפונים ולהתייחסות כזאת או אחרת.
יעקב סדן: זה לא יהיה יותר בתאגיד.
יעקב סדן: התאגיד אומר שבעצם אני צריך מחר לנתק את הקשר וזה דבר לא הגיוני, בלתי נתפס ולא נכון.
יעקב סדן: אני מזדהה בכל לבי עם מטרות משרד התעשייה.
רן כהן: חוץ מאשר ההפרדה בין מטפלות בין לבין העסקה רק של עובדים זרים, למה אתה לא יכול לתפקד אותו הדבר בדיוק בתאגיד?
רן כהן: רוצים לחייב אותך להפריד בין עובדים זרים.
קריאה: הוא צריך להקים שתי חברות.
רן כהן: אני לא רוצה לדון בדברים הטכניים.
רן כהן: אני נגד ההפרדה הזאת ואני אומר לך גם למה, ואני אתווכח על זה עם משרד התעשייה מאוד קשה, כי זה יגרום לזה שיותר ויותר ירוצו לעובדים זרים ופחות למטפלות בית ישראליות, דבר שאני לא רוצה בו כי באופן אוטומטי אם כל התאגידים יעבדו עם עובדים זרים, הכי נוח יהיה ללכת לעובדים זרים ואני רוצה שיהיו מה שיותר ישראלים.
רן כהן: את זה נעזוב, על זה עוד נתווכח.
רן כהן: למה החברה הזאת כאן כמו שהיא לא תוכל להמשיך לעבוד.
משה סויסה: הוא יוכל.
רן כהן: נניח שהרישום יהיה נפרד לעובדים זרים ולעובדים ישראלים, מה מפריע לכם?
רן כהן: יהיו לו את אותן עובדות סוציאליות ואת אותן אחיות טיפוליות שיעבדו את אותה עבודה.
רן כהן: אני מבין שכל אלה שנמצאים כאן הם עובדי נתניה.
קריאה: יש מפרדס חנה, מתל-אביב.
יעקב סדן: מרביתם.
קריאה: נאמר כאן שלתאגידים צריך להיות מיפוי גיאוגרפי כדי לשמור על הקשר האישי.
רן כהן: ממילא הוא כזה.
קריאה: אם הבנתי אותך נכון, אתה אומר שהתאגידים, לפי הצעת משרד התעשייה, גם להם צריך לעשות הגבלה של מיפוי גיאוגרפי.
משה סויסה: יכול להיות.
משה סויסה: יעקב יכול לפתוח היום לשכה פרטית שתעסוק אך ורק עם זרים והוא יכול להיות אותם בעלים, אותם בעלי המניות, אבל הוא צריך להיות עם מנכ"ל אחר כי ההגדרה הראשונית של הלשכות הפרטיות היא להבאת טיפול.
משה סויסה: חברות כוח אדם הקיימות וחברות הסיעוד הם מעסיקים.
משה סויסה: על פי חוק הכבילה, אנחנו לא יכולים שהם ימשיכו להיות מעסיקים.
רן כהן: בקטע הזה בוא נעשה הפסקה כי גם יעקב, גם דודי, גם משה וגם אני נפגשים בוועדות הכנסת.
רן כהן: היתרון של הסיור הזה שאני רואה בעיניים וחש בלב ושומע באוזניים מה קורה כאן בפועל, איך הדבר הזה עובד בפועל.
רן כהן: בראשותך, אני אומר רק שלושה משפטים והייתי מאוד רוצה שתאמרו את הדברים שלכם כי זאת הזדמנות בשבילי לשמוע אתכם.
רן כהן: אני יושב-ראש הוועדה של הכנסת שעוסקת בנושא עובדים זרים ולאחרונה בוועדה שלי אנחנו עוסקים הרבה מאוד בכל התקנון החדש של עבודת הסיעוד בכלל והעובדים הזרים בפרט.
רן כהן: המטרות של הוועדה כמובן הן לקיים פיקוח על כל הסוגיה הזאת ולראות איך זה מתנהל, לשמור על הזכויות של המטופלים ועל הזכויות של המטפלים.
רן כהן: מבחינתנו, פרצופה של מדינת ישראל בעולם נראה הרבה יותר ברור וחד ומשפיע במאות אלפים שבאים לעבוד כאן ועוזבים מאשר בקולה של שרת החוץ או בקולו של ראש-הממשלה.
רן כהן: הם אלה שקובעים מי היא מדינת ישראל בעולם.
רן כהן: לכן איכפת לנו להיות הגונים, צודקים וישרים, ולראות ששם ישראל בעולם לא יהיה מוכפש ולא יהיה רע.
רן כהן: אגב, מהבחינה הזאת אני חושב שאלפים רבים מבין המטפלים והמטפלות שעובדים במדינת ישראל יצאו מכאן כשבפיהם יש המון שבחים על מדינת ישראל.
רן כהן: אני כמעט בטוח בזה ואז זה מעבר לפלשתינאים, לחמאס, לחיזבאללה, לטילים ולסקאדים.
רן כהן: אלה הדברים שביום יום.
רן כהן: כאשר באה מטפלת כזאת למנילה או למקום אחר בפיליפינים ואומרת שהיא יודעת שהישראלים הם הגונים, הם ישרים, הם מקיימים איזו אחווה או איזו סולידריות גם כלפי אנשים זרים כמוה והם שמרו על הזכויות שלה, זה דבר מאוד חשוב.
רן כהן: או שהחברה הישראלית היא מאוד רגישה לנזקקים שלה, לזקנים שלה, לנכים שלה, לחולים שלה וכן הלאה.
רן כהן: אני מתנצל מראש שנשאר מעט מאוד זמן לפרק הזה, בעיקר שעכשיו יעקב ואני שרפנו את כל הזמן, אבל אני כן רוצה לשמוע אתכם.
רן כהן: תאמרו לנו בכל זאת מהי הפואנטה הכי חשובה בעבודה של כל אחד מכם.
אינה: ההיכרות עם המשפחה.
אינה: כל השלב הזה מתבצע עוד בבית החולים ועד שהם מגיעים הביתה ואנחנו אתם בקשר.
אינה: האנשים משתנים, הם מתבגרים, הם הופכים לסיעודיים ואז מגיעה ההחלטה להביא עובד זר.
רן כהן: בדרך כלל זה מתחיל בבית החולים?
אינה: לא לרוב.
אינה: זה יכול להיות.
אינה: בבית החולים או אחרי בית החולים.
אינה: יש אנשים שבסך הכול הגיל לא בדיוק מהווה איזושהי עילה לכך שהוא צריך חוק סיעוד, אבל אם קורה משהו, איזשהו משבר, והוא נזקק לכך.
רן כהן: האם הדבר הזה מתחיל בעיקר בבית החולים?
אינה: לא בהכרח.
אינה: ההיכרות שלנו היא מהתחלה.
אינה: עד שמגיעים למצב שצריך עובד זר בבית, אנחנו מכירים טוב מאוד את המשפחה והמשפחה מכירה טוב מאוד אותנו.
רן כהן: אגב, אתי דברו לא רק על עובדים זרים אלא מעניינות אותי גם מטפלות הבית הישראליות.
אינה: כאשר המשפחה מחליטה לקחת עובד זר, היא פונה אלינו.
רן כהן: כשאת עומדת בפני הברירה להביא עובדת זרה שיכול להיות שזה פתרון הרבה יותר קל, הרבה יותר פשוט והיא נמצאת 24 שעות, או עובדת ישראלית, מה תעשי?
אינה: תלוי במצב של המטופל.
רן כהן: את בכל מקרה תיתני לישראלית אלא אם כן אין לזה תשובה ישראלית וחייבת להיות עובדת זרה?
רן כהן: אני מגדיר את זה נכון?
אינה: קודם כל נתחיל מזה שחייבים.
אינה: זה לא קל להכניס עובד זר לבית.
אינה: לא קל לא למטופל ולא לבני המשפחה.
יעקב סדן: אינה היא אחות מוסמכת והיתרון של חברת סיעוד שהיא מעסיקה גם אחים ואחיות מוסמכים וגם עובדים סוציאליים.
יעקב סדן: קורה הרבה פעמים שדווקא הדרכה של אינה לפעמים הרבה יותר חשובה מזאת של דני, כי יש לה איזושהי מיומנות שלו אין.
משה סויסה: את הולכת יותר לבתים של המטפלים מאשר מגיעה העובדת של ביטוח לאומי?
אינה: אני הולכת לביתו של המטופל אחת לארבעה חודשים.
אינה: אני מגיעה לשם כאשר מבקשים ודורשים, אם קרה משהו, אם משהו לא מסתדר ואם צריך לעשות סדר בתרופות.
רן כהן: את צריכה לתמרן בין הזעקות שמזעיקים אותך בתור אחות לבין העבודה השוטפת?
אינה: זה התפקיד שלי.
רן כהן: עליך יש 3,000 מטופלים?
אינה: אין לי 3,000 מטופלים.
אינה: יש עוד אחיות.
רן כהן: כמה מטופלים יש לך?
אינה: גג 200.
רן כהן: ואל ה-200 האלה את מגיעה לפחות אחת לארבעה חודשים?
אינה: אני חייבת להגיע אליהם.
רן כהן: כמה ביקורים יש לך ביום?
אינה: זה תלוי.
אינה: טכנית חמישה ביקורים ביום.
רן כהן: ולפעמים ביקור אחד.
אינה: לפעמים.
קריאה: אינה לא הזכירה שלצידה עובדת בקרית והיא מגיעה לסירוגין.
קריאה: אחת לחודשיים אינה מגיעה ואחת לחודשיים מגיעה הבקרית.
קריאה: הבקרית באה עם רקע של טיפול וסיעוד.
רן כהן: פחות רפואי ויותר סיעודי.
דני: העבודה שלי כוללת ביקורים בבתים של קשישים בהתחלה של טיפול בקשיש מהרגע שהוא מתקשה בתפקוד.
דני: אני הולך אתו יחד עד הגשת הטפסים לביטוח הלאומי, עד שהוא מקבל את העזרה.
דני: במידה שהוא לא מקבל את העזרה, אני עדיין שומר אתו על קשר כדי לבדוק מתי אני כן אוכל לעזור לו.
משה סויסה: כעובד סוציאלי אתה יכול לתת מענה כמו שצריך לגבי הצרכים הייחודיים של אותו מטופל?
דני: ודאי.
משה סויסה: אם כן, למה צריך גם אחות?
דני: האחות היא בהיבט הרפואי, יש פצעי לחץ, תרופות וכולי.
משה סויסה: לשם כך יש אחות של הביטוח הלאומי שמגיעה.
רן כהן: לא, היא באה לבדוק אולי אפשר לא להגיע.
רן כהן: העניין של דני הוא טיפולי ולא בדיקתי חד-פעמי.
קריאה: הוא לא רפואי.
דני: לפעמים קורה משהו שלא קשור לטיפול שלנו, ואנחנו זמינים.
קריאה: נוצר משבר בתוך המשפחה, הם מתקשרים אלינו.
דני: למטופלים יש את הטלפון שלי והם יכולים להתקשר אלי, ואני מנסה באותו רגע לפתור את הבעיה.
רן כהן: המטופל או בני משפחתו, קרה משהו שהם רוצים להזעיק, הם מתקשרים אליך ישירות או אל המשרד?
דני: אל המשרד.
דני: תלוי בקשר.
דני: לרוב המטופלים שלי יש את הפלאפון שלי.
רן כהן: באמצע חג, במועד?
דני: זה יכול להיות.
דני: הרבה פעמים אני שומע הודעות של מטופל שהתקשר אלי בזמן שלא יכולתי לענות.
רן כהן: בשבת למשל יש מישהו שמחליף אותך באותו יום?
דני: לא.
דני: המשרד עובד כאן עד יום שישי בסביבות 1:00 בצהרים.
דני: בשעות הערב הרבה פעמים קורה שאני זמין למטופלים או למטפלים שנתקלים בבעיה.
דני: לדעתי מילת המפתח בעבודה שלי היא זמינות, זמינות לצרכים של המטופל.
דני: אם זה עובד זר או עובד ישראלי, זה לא משנה, העבודה באופן כללי היא זמינות לצורכי המטופל.
רן כהן: למרות שאנחנו בפרהסיה, תאמר לי, אתה חי כל היום במתח הזה שבו אתה כל רגע עלול לקבל טלפון?
רן כהן: אצלכם בטח המון אנשים מתים כל הזמן.
דני: אתה נוגע בנקודה שהיא מאוד משמעותית לעבודה שלנו, ומה שאתה אומר זה נכון.
דני: אני לא אומר לך שכל היום אני מתוח ומחכה לטלפון הבא, אבל באופן כללי העבודה שלנו היא מסביב לצרכים של המטופל.
דני: הרבה פעמים אנחנו משתפים בינינו אחד את השני במה שקורה וחולמים בלילה.
דני: כן, עד כדי כך.
דני: העבודה הזאת היא מאוד שואבת.
דני: אם אני יודע שמטופל מסוים צריך מטפלת כי המטפלת עזבה או חלתה, ואם אני בדרך לגן עם בני, אני יכול לפגוש איזו אימא ולשאול אותה אם היא צריכה עבודה.
דני: הכול מסתובב סביב היום יום הפרטי שלי, אז נכנסת גם העבודה שלי.
רן כהן: ריגשת אותי.
נטלי: אני עובדת סוציאלית ומנהלת את הסניף בפרדס חנה, זיכרון ובנימינה.
נטלי: אני רוצה לתת דוגמה שאולי תמחיש את החשיבות.
נטלי: יש לנו מטופלת שמטופלת על ידי עובדת ישראלית כבר 10 שנים.
נטלי: בזמן האחרון חלה החמרה במצב שלה, היא הפסיקה לאכול, איבדה עניין בחיים, אמרה שהיא רוצה למות, שנעזוב אותה והיא לא רוצה כלום.
נטלי: הילדים שלה שערים למצוקות שלה החליטו שהיא צריכה עובדת זרה שתהיה אתה 24 שעות בבית ותדאג לצרכים שלה.
נטלי: היא לא הסכימה בשום פנים ואופן וביקשה שיעזבו אותה למות במיטה.
נטלי: היא אומרת שהיא לא צריכה כלום, היא לא רוצה כלום, רק שיעזבו אותה.
נטלי: הם החליטו בניגוד לרצונה כן להביא עובדת זרה ושיתפו אותנו בעניין.
נטלי: עשינו אתה עבודת הכנה שלי ושל הבקרית, נכנסנו אליה כל פעם וניסינו לשכנע אותה, אבל לא עזר שום דבר.
נטלי: בסופו של דבר הגיעה העובדת הזרה, הכנסנו אותה כמובן אנחנו, אבל היא לא רצתה.
נטלי: ישבנו אתה, דיברנו אתה, יש לנו בקרית שמכירה אותה לאורך כל השנים האלה והיא ישבה יותר משלוש שעות ביום ואמרה לה שהיא לא יכולה לשכב פה ולמות.
נטלי: אותה אישה אומרת שיעזבו אותה כי היא לא רוצה כלום.
נטלי: היא התחילה להערים קשיים והעובדת שלנו אמרה שלכל קושי שלה, יש לה פתרון אותו היא מצאה.
נטלי: היא עשתה הכול, רק שהאישה תקבל את העובדת.
נטלי: זה נמשך שלושה-ארבעה ימים כאשר יום יום הבקרית הייתה בבית שלה, ישבה אתה ודיברה אתה, והיום יש שם אהבה גדולה.
רן כהן: יש לכם את הבעיה ההפוכה ממה שחושבים בדרך כלל.
רן כהן: בדרך כלל אנחנו הזרים לעניין חושבים שהאנשים האלה מבקשים שיבואו אליהם.
נטלי: לא תמיד.
רן כהן: אם כן, יש הטמעת העניין גם אצל המטופל.
נטלי: נכון.
נטלי: בכל אופן, היום יש שם אהבה גדולה, האישה עלתה במשקל, היא נראית טוב והמצב שלה השתפר.
רן כהן: גם הקיבוצים באזור שייכים לסניף שלך?
נטלי: חלק מהקיבוצים.
רן כהן: אני מבין ששם הסידור אחר.
נטלי: יש קיבוצים שיש להם בתי אבות.
נטלי: חלק מבתי האבות מעסיקים גם הם עובדים זרים.
נטלי: למשל בקיבוץ מענית האנשים גרים בדירות משלהם למרות שהם שייכים לדיור המוגן ואז יש להם עובד.
יעקב סדן: זה לגבי מי שגר בדיור המוגן, כי בבית אבות אסור שיהיו עובדים זרים.
נטלי: דיור מוגן ולא בית אבות.
רן כהן: גן שמואל אצלך?
נטלי: לא.
רן כהן: בית חנניה?
נטלי: גם לא.
נטלי: הוא שייך למועצה אזורית אחרת, לחוף הכרמל.
יעקב סדן: אנחנו מכירים את האישה הזאת 10 שנים ו-10 שנים היא מטופלת על ידינו.
יעקב סדן: הקשר במשך 10 שנים הוא העניין, ואם מחר אתה מנתק אותו, אתה מעביר לאיזשהו תאגיד או משהו כזה, כל הקשר הטיפולי הזה שנבנה מנותק.
רן כהן: אני לא חושב שהכוונה כאן שיהיה נתק בין המטופל למטפל.
יעקב סדן: הוא ייווצר.
רן כהן: בואו לא נחזור לדיון הזה.
רן כהן: אני מבטיח לך יעקב שאתה תבוא לישיבה בכנסת וניתן לך את רשות הדיבור כמה שתרצה.
רן כהן: אני מבין את המצוקה אותה אתה מתאר, וגם אני מרגיש בחלק מהמצוקות האלה ואני לא זר להן.
רן כהן: אתה רואה שאני גם לא שותק עליהן.
ענת: אני למדתי תואר ראשון פסיכולוגיה ואני לקראת השלמת לימודי עבודה סוציאלית.
ענת: חלק מאוד חשוב מהעניין הוא האחריות שאנחנו חשים כלפי המטופלים ובפועל לא מדברים עליה.
ענת: זאת אומרת, כאשר באה מטפלת ישראלית, ההחלפה יותר קשה אבל היא קיימת.
ענת: זאת אומרת, בעצם זה שמשפחה הסכימה, נאותה וקיבלה היתרים, זה עוד לא אומר שבפועל המטפלת או המטפל הראשון שמצאנו והם פגשו ונראה להם, אכן זאת התאמה אופטימאלית.
ענת: העבודה שלנו לאורך זמן קשורה בליווי ובקשיים, ולא אחת יש החלפות.
ענת: זאת אומרת, העיסוק שלנו קשור בליווי שלהם משום שזה שמטפלת ראתה את העבודה, ניסתה להרים את האיש ואמרה שהיא יכולה, והוא אמר אפילו שהיא נחמדה – ואנחנו לא מדברים על המקרים שמראש אמרו שהיא לא נחמדה – והסכימו על השכר והכול בסדר, עדיין יש לא מעט החלפות בעניין הזה והחלק הארי של העבודה שלנו כרוך בתחזוקה השוטפת של המטפלים והמטופלים.
רן כהן: זה עניין יום יומי?
רן כהן: זה פעם בשבוע?
רן כהן: זה קורה לך פעם בשבוע לפחות?
ענת: אני יכולה לומר – אני מנסה להעריך ריאלית, למרות שלא עשיתי בדיקה מספרית – שלפחות שלושים אחוזים מהמקרים – ואני לא מדברת על ביקורי הבית שעושים באופן שוטף – עולים על הפרק והרבה פעמים מתבצעת איזושהי החלפה בהתחלה.
ענת: אני לא מדברת אחרי שנה אז המטפל מתעייף, המטפלת נוסעת לחופש, מצבו של המטופל הוחמר אלא אני מדברת על כך שאין כימיה ראשונית בין האנשים ודרושה החלפה.
ענת: העבודה הגדולה שלנו כרוכה בתחזוקה השוטפת של המטפלים.
קריאה: מרבית העבודה שלנו, כיוון שהדגש שלנו הוא על הטיפול והמטופל נמצא במרכז, היא להשיג לו את הפתרון הטוב ביותר והמהיר ביותר.
קריאה: לכן אני חושבת שתמצאו שחברות הסיעוד יותר משתמשים בעובדים זרים שנמצאים בארץ מאשר מביאים מבחוץ.
קריאה: מרבית החיפוש שלנו אחר פתרון כמה שיותר מהיר, מיידי, מקצועי ועם ניסיון.
שרון: אני תוהה מה אני יכולה עוד להוסיף על דברי כולם.
שרון: אני עובדת סוציאלית מ-1990.
רן כהן: את בקשר עם העובדים הזרים במשך כל השנים האלה?
שרון: לא.
שרון: חמש-שש שנים.
שרון: אני עובדת יותר באזור המושבים, באזור עמק חפר וגם בנתניה כאשר הרבה מהמטופלים שלי נמצאים בדיור מוגן.
שרון: אחד הדברים שאני מאוד רוצה להדגיש, והוא עלה כאן, דווקא הקושי בקבלת העובדים הזרים במיוחד באוכלוסייה בה אני מטפלת ואותה אני מכירה.
שרון: אני לא יודעת כמה מכם מכירים את אוכלוסיית המושבים שמאוד קשה להם לקבל את העובדה שפתאום הם הופכים להיות נזקקים, ומה פתאום אני שהקמתי את הארץ ובניתי אותה, צריך מישהו שיעזור לי.
שרון: דווקא להם הרבה יותר קשה לקבל את הצורך של עובדים זרים ודווקא האנשים האלה שיש להם את ה-18 שעות או את ה-16 שעות וזה אומר שהם סיעודיים, הרבה פעמים אנחנו משאירים שם עובדת ישראלית כדי לשמור על הגאווה העצמית ולתת את הטיפול המאוד מאוד ספציפי.
שרון: אז ההתערבות שלנו בנושא העובדים הזרים היא באמת במקרים של משברים, כאשר הבן אדם כבר לא יכול, אבל זה אחרי היכרות רבת שנים עם האנשים.
רן כהן: יש לך מקרים שיש מטופל ומטפלת שלו שלאורך חודשים רבים בכלל לא מגיעים אליך ואת לגמרי שקטים.
שרון: אני תמיד בקשר אתם.
רן כהן: איזה צורת קשר?
רן כהן: את מדברת עם המטפלת או עם המטופל?
רן כהן: מה את עושה?
שרון: אנחנו בקשר בדרך כלל עם המטפלים ופעם בחודש אנחנו רואים אותם כאן במשרד.
קריאה: כל המטפלים הזרים מגיעים לכאן פעם בחודש ומביאים טופסי עבודה.
קריאה: אנחנו מדברים אתם ורואים אותם.
קריאה: יש יום שכל העובדים נשארים במשרד והעובדים מגיעים.
קריאה: זה תהליך קבוע שמתקיים פעם בחודש.
שרון: אצלי לפחות פעם בחודשיים אני רואה את המטופלים, חייבת לראות אותם.
שרון: אני מגיעה אליהם, אני רואה אותם ואני בקשר גם עם המרפאות.
שרון: בקטעים של משברים, הרבה פעמים בגלל האמון שנרכש, שיש בינינו לבין המשפחות, התהליך הוא לא קל אבל הוא תוך כדי אמון.
שרון: קשה להם לקבל מגורם חיצוני.
אורה: אני רוצה לתקוף את הבעיה ממקום אחר וזה ממקום של בעיות שנוצרות בין מטפל למטופל וזה קורה מדי יום.
אורה: לפעמים אלה בעיות מאוד קשות שמצריכות התערבות מיידית.
אורה: אני צריכה להיות זמינה.
אורה: זה אמור גם לגבי עובדים זרים וגם לגבי עובדים ישראלים.
אורה: היו לי מספר אירועים מאוד קשים בהם המטופל התקשר ואמר שאבוא מיד כי יש קטסטרופה.
אורה: אני מגיעה וזאת יכולה להיות עובדת זרה שפתאום גילו שהיא בהריון או איש משפחה שלה נפטר בחוץ לארץ, קרה איזשהו אסון.
רן כהן: יש מקרים של אלימות של המטפל כלפי המטופל?
אורה: אני לא נתקלתי באלימות כזאת, אבל הפוך – כן.
רן כהן: ניסית לפייס ביניהם או תלכי עם זה למשטרה?
אורה: לא.
אורה: אני נתקלתי בבעיה של מטופל שהתקיף עובדת זרה שלנו.
רן כהן: התקיף פיזית?
אורה: עם המקל שלו.
אורה: הוא לא יודע מה הוא עושה, הוא לא יודע מי היא, מה היא, ולהגיש תלונה במשטרה נגד אדם עם אלצהיימר במצב כזה, זה קצת בעייתי.
רן כהן: המשטרה לא תעשה לו שום דבר.
דוד: היא תמליץ לתת לו גבר במקום אישה.
אורה: נכון, זה בדיוק מה שעשינו.
אורה: במקרה הזה החלפנו ממטפלת למטפל והכנו את המטפל לקראת האפשרות הזאת שהוא יותקף ואיך להתמודד עם זה.
אורה: הרבה פעמים האסון הזה של המטפלת דווקא מאוד משפיע על המטופלת ואתה צריך לבוא ולתת סיוע גם למטופל וגם למטפלת, לתמוך בהם בשעה הכי קשה.
אורה: זה צריך להיות מיידי ואני לא יכולה לומר להם שאני אבוא מחר או בעוד שבועיים.
אורה: הטרגדיה מתרחשת עכשיו, ברגע זה, ואני זמינה לה עכשיו ואני מגיעה ומטפלת בזה.
רן כהן: אני מבין שאת מומחית ליישוב סכסוכים.
אורה: לא, אלה לא סכסוכים.
אורה: אני מדברת על עובדת זרה שקיבלה בשורה שבן הזוג שלה נפטר בחוץ לארץ ואני הייתי צריכה קודם כל להרגיע את המטופלת שבכתה והייתה בהיסטריה ודאגתי לשלומה.
אורה: אז הייתי צריכה לשבת יחד עם בני המשפחה להתכונן איך אנחנו מודיעים לעובדת הזרה את הבשורה המאוד קשה ואת מי אנחנו משתפים.
רן כהן: הקושי הוא מערכת אנושית שיש בה את כל הכאבים, בעיקר שזאת אוכלוסייה מאוד רגישה.
אורה: שצריכה התערבות מיידית.
אורה: היא לא יכולה לחכות למישהו שיגיע פעם בארבעה חודשים או פעם בחצי שנה.
רן כהן: את בעצם רואה את תפקידך בעיקרו של דבר כמספקת תמיכה לכל אותם המצבים בהם האנשים מגיעים למצבים משבריים.
אורה: גם, כן.
פנינה: אלי מגיעים כל המטופלים שזקוקים לעובדים זרים והמטפלות והמטפלים שמחפשים עבודה או שרוצים לדעת את התנאים שלהם, מה מגיע להם אחרי שנה, וכל ההתנהלות היום יומית.
פנינה: אני יכולה לומר שאנחנו משבצים מהארץ הרבה יותר מאשר אנחנו מזמינים מחוץ לארץ.
פנינה: זאת אומרת, אנחנו משבצים מהארץ כמעט כל יום 2-3-4 עובדים ואנחנו בודקים שיש להם המלצות.
רן כהן: זה מהמאגר של משרד הפנים?
פנינה: לא.