GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מאיר יצחק הלוי: כאשר אתה קולט את ההונגרים אז אתה רוצה לדעת היכן הם יגורו, היכן ילמדו, מה הפרופיל התעסוקתי של האנשים שמגיעים, מה גיל הילדים, מה עושות הנשים, כשהם מגיעים, דרך אגב בסבבים הראשונים הגיעו רק גברים סודנים, או אריתראים מגבול מצרים, שלא הכרנו אותם, גם לא הזמנו אותם דרך אגב, אבל הם הגיעו ואתה צריך לתת איזושהי מנה מסוימת של התייחסות וככול והזמן נקף אז התחילה להתהוות מנהיגות ומשפחות וילדים ואתה צריך פתאום לתת מענים שאתה לא ערוך אליהם, דרך אגב אני אז הצבעתי באצבע מאשימה וגדולה ועם דציבל מאוד מאוד גבוה על הממשלה, אמרתי הממשלה צריכה לקבל החלטות, אני זוכר שמנחם בגין ברצותו לקלוט קבוצה של וייטנאמים, נערך לעניין וקלט והחליט מה שהחליט והייתה קליטה שהיא קליטה מסודרת ופה נקלטו עשרות אלפי אנשים כאשר לפחות לי כראש ראשות שמאוד דואג למי שחי ברשות ולא משנה מי הוא, שום כלים וזה היה אתגר מטורף, מטורף, קשה במיוחד.
מאיר יצחק הלוי: אתה נכנס לשכונה שיש שמה אווירה של שכונה, שכונה זה מרחב קהילתי, המרחב הקהילתי הזה משתנה פתאום, אתה צריך לדעת לתת תושבה לאלה שגרו לפני ואלה שהתווספו שגרים אחרי, אתה פתאום שוק העבודה מקבל שינויים.
אבתיסאם מראענה: איזה סל קיבלת מהמדינה בשביל לקלוט אותם?
מאיר יצחק הלוי: בשלב הראשון שום סל, אני לא זוכר שקיבלתי סל, לא סל ולא סלונית ומה שקרה היו סוגרים איתם עבודה כבר מעבר לגבול, מנהל משאבי אנוש של רשת כזו, או רשת אחרת, כבר היה לו את האנשים וכבר היו עוברים ישר לעבודה, דילגו מעלינו, דילגו מעל הריבון, זה היה המצב, זו הייתה תמונה המצב, זה תמונת מצב מאוד מאתגרת, אבל אני לא באתי לשם כך, אני באתי לכאן כדי להגיד את מה שקרה דווקא עם הילדים, זה העולם שלי, אני חי בעולם שרוצה שבעולם הזה יהיו ילדים מאושרים.
מאיר יצחק הלוי: זה מה שאני רוצה, זה הדבר שלי הכי הכי חשוב, אני מקדם עכשיו רפורמה של החינוך הממלכתי, גברתי יושבת הראש את מכירה אותה, המטרה שלה, אני רוצה ילדים ונוער מאושר, אני מאמין שבכך אנחנו גם נביא חברה מאושרת, חברה מאושרת זה חברה פלורליסטית, מכילה, מקשיבה, טובה לעם ישראל, למדינת ישראל, לכולנו ואני אגיד לכם שאנחנו הגענו למצב לשמחתי שבית המשפט התערב בסוגייה, כי מישהו היה צריך להתערב, מישהו היה צריך לקבל החלטה, מה עושים ובית המשפט לשמחתי, אני מדגיש את שמחתי התערב.
מאיר יצחק הלוי: אני יכול לספר לכם שבעיר אילת הילדים, אצלנו קוראים להם חסרי המעמד, תלוי מה הניסוחים המשפטיים שאני לא נכנס ולא מתערב בהם כרגע, אצלנו הילדים נקלטים כולם למוסדות החינוך בהליך מאוד מאוד מסודר, הרגילים, גני הילדים לבקשתם, אני מדגיש לבקשתם, יש לנו נדמה לי שישה, או שבעה גני ילדים היום שפועלים בצורה מסודרת, דרך אגב עם תמיכה מלאה גם של משרד החינוך וגם של הרשות המקומית, הגננות הן גננות שמדברות בדיבור השפתי שלהם, אבל לבתי הספר כבר נקלטים על פי רישום אזורי, גרים בשכונה יעלים, הם בבית ספר יעלים, גרים באזור עציון הם בבית ספר עציון והם משולבים, יש לנו נכון להיום משהו בסדר גודל, אני אומר את זה בזהירות, אני לא מעודכן עד הסוף בשנה האחרונה, משהו בסדר גודל של כ- אני מעריך בין 400 ל-500 .
אבתיסאם מראענה: ילדים.
מאיר יצחק הלוי: ילדים בעיר אילת, יש לנו כ-2,000 תושבים שהגיעו מהארצות הללו, שרובם מועסקים בתעשיית התיירות.
מאיר יצחק הלוי: אני רוצה להגיד עוד משפט אחד שהוא משפט מאוד חשוב לדיון הזה, עברנו ביחד את נושא הקורונה, אנחנו גם עוברים היום, אבל בתקופת השיא כשאני כיהנתי כראש עירייה, הייתי ראש המטה של הקורונה ושם היה דבר שהוא מאוד מאד מעניין ואני חושב שכדאי ללמוד ממנו זה איתור המנהיגות המקומית של הקהילה, היא קיימת וצריכים אותה ועבדנו באופן מאוד מאוד אינטנסיבי עם ראשי הקהילה כדי שיסייעו לנו לטפל באוכלוסייה, אני חייב להגיד לכם שהיה פה שת"פ יוצא מן הכלל טוב, שבסיכומו של דבר עזר והיה גם שת"פ שאני חושב שהוא היה, אני לא רוצה להגיד טעון שיפור, היה צריך לשדרג אותו עם המעסיקים הקודמים, אני אזכיר לכם באילת היית התקופה של אבטלה והיינו צריכים לשדך שוב בין ה- לבין מקורות התעסוקה וגם את זה עשינו בסופו של דבר והבאנו תוצאות לגמרי לא רעות.
מאיר יצחק הלוי: אני רוצה לומר לצורך הדיון הזה, גברתי היושבת ראש, מבחינתי ילד הוא ילד באשר הוא ילד, נער הוא נער באשר הוא נער וצריך כך להתייחס, הנושאים האחרים הם נושאים כבדי משקל, אני חושב שמדינה ריבונית עם משילות איכותית, צריכה לדעת איזה מענים לתת, אי אפשר להשאיר את הדברים הללו לוטים בערפל ועכשיו אני אומר את זה כחבר במליאה הממשלתית, צריך לעשות מעשה ולהגדיר את הדברים, השטח האפור הוא לא שטח בריא לאף אחד, אני מאוד מאוד מקווה שבאמת הנושא הזה יוסדר, על דבר אחד צריך לדלג בהסדרים הללו זה על אושרם של הילדים, צריך לתת להם את כל המענים, החינוכיים, תרבותיים, חברתיים, כדי שבפרק זמן הזה הם יהיו ילדים מאושרים, אני מתחייב לעשות זאת בכיסא שאני יושב עליו היום.
מאיר יצחק הלוי: התוכנית של החינוך המעצים לא מבחינה, אם אתה בדואי, או אם אתה דורש עבודה, או אם אתה חרדי, או אם אתה אילתי, או ממטולה, היא סימטרית לחלוטין והיא תיתן מענים לכולם.
מאיר יצחק הלוי: אני מאחל לך ולכל מי שנמצא פה בהצלחה גדולה.
מאיר יצחק הלוי: בחרתי לא להיכנס לסוגיות המורכבות, לא מטעמי נוחות, אלא משום שאני לא בטוח שאני יכול להיות תרומתי מאוד בעניין הזה בפקודת הזמן הזה.
אבתיסאם מראענה: תודה רבה לך אדוני סגן השרה, טוב, אמרת דברים נורא מרגשים, אנחנו נתחיל לראות איפה האושר, בואו קודם כל, בוקר טוב, מגיע לך גם מזל טוב.
שפי פז: נכון, תודה.
אבתיסאם מראענה: אוקי, תמתיני בסבלנות.
שפי פז: אני ממתינה.
אבתיסאם מראענה: אז אנחנו בהחלט ניתן ליוסן שסיימה השבוע את בית הספר התיכון בביאליק רוגוזין, יוסן את מוזמנת ככה לספר לנו לאן את הולכת אחרי התיכון?
אבתיסאם מראענה: מה בכלל האופציות שלך?
יוסן אברהם: אז שלום, שמי יוסן.
אבתיסאם מראענה: את יוסן אני פגשתי שבוע שעבר, היה יום סופר חשוב בבית הספר של נציבות האו"ם לפליטים, שמעתי עדות שלך בתור ילדה קטנה שהגיעה עם אמא שלה לכאן לישראל מסיני ואני חייבת להגיד שהיית גיבורה ממש, כל הנערות שנתנו את העדות שלהן, הייתה עדות מדהימה ואמיצה ואני כל כך שמחה שאתם פה, אז יוסן את מוזמנת לספר לנו לאן פנייך אחרי התיכון?
יוסן אברהם: אז שלום, כמו שאמרתי שמי יוסן, אני בת 18, בדיוק סיימתי לימודים עם תעודה מלאה, מדרום תל אביב, מוצא אריתראי, אבל אני רוצה קודם כל להודות לכם על ההזדמנות שנתתם לנו להגיע לכאן ולהשמיע את קולנו, זה לא מובן מאליו בשבילנו אז תודה לכם.
יוסן אברהם: אני נכנסתי לארץ ב- 2009, מאז שאני פה בארץ אני מרגישה שאני שקופה, אם זה ברישומים הממשלתיים שעד לפני שנה, לא הייתי קיימת בהם בכלל ואם זה - - -
אבתיסאם מראענה: אם היית הולכת בקניון, או באיזה שהוא מקום, איך היית מזדהה?
יוסן אברהם: לא הייתי מזדהה.
אבתיסאם מראענה: את לא קיימת, את לא רשומה.
יוסן אברהם: לא, אני אתן לך דוגמא, בקורונה היה את הזה של לא להתרחק מהבית 100 מטר, אז שוטר עצר אותי ולא ידעתי שעברתי את ה-100 מטר, הוא אמר לי מה שמך, אמרתי לו את כל הפרטים שלי, איפה אני גרה, שם משפחה, הוא כתב הכול במחשב, הוא אומר לי את משקרת לי, כאילו את לא נמצאת פה, זה שוטר, זה לא קניון, או משהו, זה שוטר שיש לו את כל המאגרים, יש לו את כל הנתונים, הוא אמר לי שאת לא נמצאת ואני כזה הייתי בשוק.
אבתיסאם מראענה: לא נמצאת, את לא קיימת, את לא אמורה להיות פה.
יוסן אברהם: כאילו הייתי צריכה להביא את אמא שלי בשביל שהיא תוכיח שזאת אמא שלי ואני קיבלתי את השוק של החיים שלי כאילו אמרתי, כאילו אני יודעת שאני נמצאת במצב מסובך ושהמעמד שלנו לא ברור, אבל - - -
אבתיסאם מראענה: מה את יודעת על המעמד?
אבתיסאם מראענה: איך את מתארת לי אותו, איך את מגדירה את תעודת הזהות שלך?
יוסן אברהם: אני רק יודעת שאני חיה פה, אני יודעת רק שלא מעריכים אותי כרגע.
אבתיסאם מראענה: את חיה בתחושה שכרגע.
יוסן אברהם: מחר אני יכולה שיגידו לי זהו, היום זה התאריך שאת עפה בחזרה לעולם שלישי, כל יום זה הישרדות בשבילי, כל יום זה חשש, כל יום אני לא יודעת כאילו אם לשרוד, אם לחלום, אני בת 18, החברות שלי הישראליות המעטות שיש לי הן כרגע מתכננות לצבא, אבל מה איתי, כאילו אני לא צבא אז אמרתי אוקי, אם אני לא צבא אז אקדמיה, זה גם היה החלום שלי, ההורים שלי לא הספיקו ללמוד באקדמיה, הם הגיעו לכאן ועבדו קשה כדי שלי ולאחי יהיה לנו את ההזדמנות הזאת אז אני רוצה להיכנס לאקדמיה להגשים את החלום שלהם ואת שלי.
אבתיסאם מראענה: שמה הוא?
יוסן אברהם: ללמוד, שיהיה לי השכלה, שאני אוכל לתרום למדינת ישראל שהיא החברה שלי ולחברה האריתראית שלי, אבל גיליתי שאני גם לא יכולה להיכנס לאקדמיה, כאילו - - -
אבתיסאם מראענה: מה גילית?
אבתיסאם מראענה: מה החסם?
יוסן אברהם: כל מה שצריך אישור ממשלתי, אם זה רפואה, אדריכלות וכו', אני לא יכולה ללמוד אותם בכלל בגלל שאני צריכה תעודת זהות וכרגע אני מנסה להירשם לסמינר הקיבוצים, אני רוצה ללמוד חינוך בלתי פורמלי, אבל אני כבר חודשיים שמנסה להירשם וזה קשה לי מאוד בגלל הוויזה.
אבתיסאם מראענה: שמה יש לך ביד?
אבתיסאם מראענה: את בת 18 הלכת לרשות האוכלוסין אחרי גיל 18?
אבתיסאם מראענה: מה קיבלת?
אבתיסאם מראענה: איזה נייר?
יוסן אברהם: נראה לי קוראים לזה 2א'5 וזה טופס, אני לא יודעת מה הוא מאפשר לי לעשות, הוא לא מאפשר לי לעשות כלום חוץ מלהיות כאן כרגע, אז אני מנסה להירשם וזה מאוד קשה, אני עדיין לא קיבלתי תשובה מהמכללה ואני לא יודעת כאילו לאן אני מתקדמת מפה, כאילו אני מרגישה שהגעתי לגיל 18 והחיים שלי פשוט נתקעו לי וזה מאוד מבאס, כי אני למדתי כמו כל ילד ישראלי, 12 שנים, השקעתי, אני באמת השקעתי, עשיתי אפילו כפול עבודה, העברית שלי לא הייתה טובה, הייתי צריכה עוד יותר ללמוד ולהסתגל בכלל להכול ואני מסיימת עם תעודת בגרות מלאה וטובה.
יוסן אברהם: תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: באמת, את מדהימה.
יוסן אברהם: ואני מרגישה שבזבזתי 12 שנות לימוד.
אבתיסאם מראענה: כי?
יוסן אברהם: וזה כל כך מבאס, כי אני לא יודעת מה אני יכולה לעשות איתם, כאילו יש דברים שאני יכולה לעשות איתם, כן, אבל זה מאוד מקשה עליי.
אבתיסאם מראענה: וואוו, יוסן, תודה רבה לך, אנחנו בשבילך, לכבודך, אנחנו מקיימות את הדיון הזה על מנת שלא תחשבי לרגע שהיית תלמידה טובה, השקעת, למדת, עשית כל מה שביכולתך והצלחת ושלא יהיה לך אופק, בסדר?
אבתיסאם מראענה: אז אנחנו נתגלגל פה בדיון, ננסה לראות איך אנחנו נותנות לך תקווה ושאת יודעת, אני גם אמרתי לך את זה לפני שבוע, שחלק ממדינת ישראל הם אזרחים ואזרחיות של מדינת ישראל רוצות ורוצים אותכם כאן, שיהיה לך ברור, בסדר?
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת לונוס היא נמצאת בשנת שירות ורוצה להיות רופאה.
ונוס קסיאס בשיר: שלום, שמי ונוס בשיר, מתל אביב, גם אני למדתי פה 12 שנים, ההייתי בבית ספר ביאליק רוגוזין ועברתי לגימנסיה הרצליה, גם מהסיבות האלה, כי ביאליק רוגוזין היה לה סטיגמה של בית ספר של פליטים, כאילו זה כן נכון, אבל זה היה כבד עליי גם וגם כאילו הרמה הלימודית שם כן טובה, פשוט מלא אנשים זלזלו ברמה הלימודית שם ואמא תמיד רצתה שאני אעבור בית ספר והבית ספר לא נתן לי לעבור אז הייתי צריכה להילחם ולעבור גם לפנימייה ודרך הפנימייה הצלחתי לעבור לגימנסיה הרצליה, ששם סיימתי בתעודת בגרות מלאה גם.
ונוס קסיאס בשיר: תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: גאה בך.
ונוס קסיאס בשיר: תודה רבה, התחלתי שנת שירות מלפני תשעה חודשים בערך ועכשיו אני בסיום.
אבתיסאם מראענה: איפה את עושה?
ונוס קסיאס בשיר: בנתניה, דרך הצופים, אני עובדת עם הקהילה האתיופית, בשכונת חפציבה ובבקרים אנחנו בבתי ספר עוזרים לילדים בלימודים.
אבתיסאם מראענה: ואת מלמדת אותם עברית?
ונוס קסיאס בשיר: כן, עברית, מתמטיקה, אנגלית, כל מה שצריך.
אבתיסאם מראענה: איזו אלופה את.
ונוס קסיאס בשיר: וכן והיום אני כאן
ונוס קסיאס בשיר: כדי להשמיע את קולי, קודם כל אני רוצה להגיד תודה למדינה, תודה ענקית, עליתי לארץ ב- 2007 עם אמא שלי ממצרים.
שפי פז: לא להגיד עליתי.
אבתיסאם מראענה: שפי.
שפי פז: שיפסיקו להגיד להגיע עליתי לארץ.
שפי פז: כל השאר אני שותקת.
אבתיסאם מראענה: לא, היא תגיד מה שהיא רוצה, לא תקשיבי גברתי, היא תגיד מה שהיא רוצה, את גם תגידי מה שאת רוצה, בסדר?
ונוס קסיאס בשיר: עליתי לארץ ב- 2007 עם אמא ממצרים ובגבול אני נחטפתי ואמא נכנסה לגבול והיא ניסתה לחזור לקחת אותי, זה היה ממש סיפור.
אבתיסאם מראענה: באיזה גיל היית?
ונוס קסיאס בשיר: בת ארבע.
ונוס קסיאס בשיר: ואני זוכרת את זה, כנראה שזה טראומה, כאילו אני ממש זוכרת את כל מה שהלך שם, לקח זמן עד שהביאו אותי, אבל באותה תקופה אולמרט היה ראש הממשלה, אז עליזה אולמרט הצליחה לעזור ועוד כמה אנשים שאני ממש מודה להם ואז הכניסו אותי למדינה והביאו אותי להורים שלי לכאן, אז קודם כל זה התודה הענקית.
אבתיסאם מראענה: אז את גדלת עם אמא בלבד?
ונוס קסיאס בשיר: כן, אבא גם היה פה, אבל אבא זה היה קשה לו והוא החליט לעזוב את המדינה וחזר לסודן ואני לא כל כך בקשר אתו, אבל בינתיים זה רק אני ואמא.
ונוס קסיאס בשיר: אני בשנת שירות בינתיים, ממש טוב לי, אבל כאילו אני עדיין לא מרגישה חלק , אני עדיין מרגישה אפליה, לא מזמן היה לנו אירוע הוקרה והביאו לנו תעודות הוקרה ובתעודה שלי כתוב את השם שלי וליד כתוב ת.ז ואני היחידה שלא כתבו לה מספר.
אבתיסאם מראענה: תעודת זהות כאילו?
ונוס קסיאס בשיר: כן, תעודת זהות ולא כתבו לי מספר, אפילו לא את המספר ויזה שיש לי ולא היה כתוב כלום והחברים שלי לא הבינו למה זה ריק והייתי צריכה להסביר להם את המעמד ואת העניין שאני לא כל כך כאילו, שאני לא אזרחית במדינה וכן זה קשה.
ונוס קסיאס בשיר: אני מרגישה שבאמת כאילו לא למדתי לסתם, אבל הדלתות כן נסגרות לפני, כאילו כל מקום שאני הולכת אני תמיד צריכה להילחם בשביל להגיע למקום שאני נמצאת בו, תמיד שאני הולכת נגיד, גם לחדש את הוויזה שלי אני יודעת שזה לא הולך להיות יום קליל וזה לא יעבור בשקט, אני יודעת שאני צריכה לבוא עם מלא מלא כוחות.
אבתיסאם מראענה: למה מה, כי מה זאת אומרת לחדש את הוויזה, כמה פעמים את צריכה ללכת?
אבתיסאם מראענה: תסבירי לי על התהליך.
ונוס קסיאס בשיר: אני צריכה ללכת, לפעמים נותנים חודשיים, לפעמים נותנים שלושה חודשים, ארבע חודשים, אבל גם זה ממש טיפה, יש אנשים שמקבלים חודש, פעם נתנו לאמא שלי שבוע והם לא מבינים שאנשים עובדים, בעיקר אנחנו שאם אנחנו מפספסים יום עבודה אחד, יכולים לסלק אותנו מהעבודה, גם ככה לא רואים אותנו כאנשים רגילים אז זה פוגע לנו גם בזה, גם לנו הנערים וגם להורים שלנו וזה פוגש אותנו במלא מקומות, גם אני בהתחלה זה פגש אותי בהרשמה לשנת שירות, לא הבינו מה זה המסמך הזה שיש לי, שאלו מה זה, המלווה שלי כאילו היא לא ידעה שזה קיים בכלל וגם הבנות שאני גרה איתן, לא ידעו שיש דבר כזה, מבקשי מקלט, פליטים במדינה, לא ידעו שום דבר אז כל הזמן אני צריכה כאילו להביא את הסיפור שלי מהתחלה, לספר, להסביר זה בסדר והכול, אבל באיזשהו שלב זה כבר מעצבן, שאפילו אנשים במדינה לא יודעים שאנחנו חיים כאן ולא יודעים מה הסטטוס שלנו ואני עוד מעט מסיימת את השנת שירות, אני לא יודעת לאן אני הולכת, אני בהתחלה ממש התרגשתי שאני הולכת להיכנס לאוניברסיטה, אמרו לי שהכול יהיה בסדר.
אבתיסאם מראענה: מי אמר?
ונוס קסיאס בשיר: יש איזה ארגון אפריקאי, סטודנטים אפריקאי, שאני גם לוקחת חלק בזה וממש התרגשתי, התחלנו את התהליך, התחלתי לחפש נושאים מה אני רוצה ללמוד ומצאתי והייתי גם ביום פתוח לא מזמן בשנקר להנדסה ואדריכלות ושם קיבלתי את הסטירה שלי, אמרו לי שאני לא יכולה ללמוד את זה בגלל שיש לי ויזה וכאילו עכשיו אני לא יודעת מה אני כן יכולה ללמוד, לא רפואה, לא הנדסה, אני כאילו גם אמרו לי בסוף שאני כן אוכל ללמוד, אבל לא לעסוק בזה, אז מה הפואנטה?
אבתיסאם מראענה: כאילו תלכי ללמוד ארבע שנים בשנקר ואחר כך את תעבדי מה כמנקה?
ונוס קסיאס בשיר: זהו, אמא שלי עובדת כמנקה, אני לא מתכוונת לנקות.
אבתיסאם מראענה: צודקת.
ונוס קסיאס בשיר: אמא פה מנקה קקי של אנשים אחרים כדי שלי יהיה אוכל על השולחן ושאני אוכל ללכת ללמוד, או לגדול כמו שצריך ואני לא מתכוונת לחזור על זה שוב, זה לא מעגל שאמור להמשיך ככה, אמא הגיעה לכאן כדי שאני אצליח, ההורים שלנו עובדים פה קשה כדי שאנחנו נצליח, שיהיה לנו עתיד חדש, אבל כל הזמן שוב סותרים אותנו פה סותרים אותנו שם, סוגרים לנו דלתות, לא פותחים לנו דלתות, לא מסתכלים, אני כן מודה למדינה על הרבה דברים, אני לא באה רק כאילו לזרוק דברים, אבל יש פה מציאות של אנשים, אנחנו עוברים קושי ואי אפשר להתעלם ממנו, מהקושי הזה, אוקי וזה ממש קשה.
אבתיסאם מראענה: כן ונוס את בעצם אומרת עשיתי הכול על מנת להיות כאן, למדתי, התבגרתי, השתייכתי, מדברת עברית מצוין, יותר טוב מהרבה אנשים שאני מכירה שנולדו כאן והם ישראלים וישראליות, את חולמת והגעת לכאן לא מתוך בחירה, את פליטה, בסופו של דבר את אומרת בעצם, אני רוצה ללמוד, אני רוצה שיהיה לי מקצוע שאני אוכל גם לתרום למקום הזה ובסופו של דבר המדינה מרחיקה אותך לשוליים, לשוליים, לשוליים, עצוב, אבל אנחנו נטפל בזה, בסדר?
ונוס קסיאס בשיר: כן.
אבתיסאם מראענה: לא להתייאש, אנחנו על זה ואנחנו מצליחות לפעמים לעשות דברים ואת זה אנחנו גם נצליח.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת למשאייר, בוגרת תיכון שרוצה להתקבל ללימודי הנדסה בשנקר.
משאייר אלסנוסי: שלום.
אבתיסאם מראענה: היי.
משאייר אלסנוסי: אני מאילת בכללי ו - - -
אבתיסאם מראענה: מאילת?
משאייר אלסנוסי: כן, אז לפני כמה חודשים באתי לפה, רציתי להתקבל לשנקר אז התקשרתי, תכננתי ללכת לעשות את הריאיון לימודים והכול ולפני זה הייתי צריכה לפחות לעשות מכינה, ביקשתי לעשות מכינה והם שלחו לי את המייל אז כשבדקתי את המייל היה רשום, לרשום את הפרטים שלי, את תעודת הזהות וזה, עכשיו אני עם ויזה, אז כאילו תמיד צריך תמיד לבדוק, אם זה הולך להיות בעיה, או לא, אז התקשרתי אליה בחזרה למזכירה שם והיא אמרה לי, את צריכה או ללכת כאילו התניה ללימודים שלנו, זה או עם תעודת זהות, או לעשות וויזת סטודנט אז אמרתי בסדר, התקשרתי לארגון האפריקאי ASO וגם הלכתי למשרד הפנים בשביל לראות אם אני יכולה לשנות את הוויזה שלי לוויזת סטודנט בשביל להתחיל לימודים ואז כאילו במשרד הפנים אין להם תשובה וגם בבני ברק אין להם תשובה, איפה שאנחנו מחדשים את הוויזה שלי ואז - - -
אבתיסאם מראענה: אז אמרו לך בשנקר אם יש לך ויזת סטודנט, את יכולה כן ללמוד?
משאייר אלסנוסי: כן ואז הייתה לי תקופה של כבר חודשיים-שלושה חודשים מתקשרים לשנקר וגם בקשר עם 'הייס' עם עורכי הדין מנסים כאילו לפחות לפגוש את המנהל שם בשביל לדעת אם אני יכולה רק סתם להתחיל ללמוד ואני לא חייבת כאילו לקבל את הרישיון, כי המדינה נותנת את הרישיון עבודה ועכשיו ממה שהבנתי שאין לי אפשרות, יש אחד היועצים של משרד הכלכלה ענה לו, לעורכי דין, שלי אין אפשרות כזאתי, זה או שאני עושה ויזת סטודנט, או כאילו אם יהיה לי תעודת זהות, או משהו וחוץ מזה רציתי בכלל לפני שהתכוונתי ללמוד הנדסה, רציתי פסיכולוגיה וזה רפואה אז אי אפשר, אז זה כאילו אנחנו תמיד אומרים בסדר, אנחנו לא יכולים לעשות את זה, יש לנו משהו מוגבל, מנסים משהו אחר וגם המשהו אחר הזה אי אפשר, זה כאילו את פותחת דלת וסוגרים לך דלת בפנים כל הזמן ואת לא יודעת מה לעשות, פשוט תקועים ככה כל הזמן.
אבתיסאם מראענה: אז בעצם את כרגע אין לך אופק לגבי שנה הבאה, אם את יכולה ללמוד, או לא ללמוד?
משאייר אלסנוסי: כן, כל התהליך הזה אמרו שעד לפחות לבקש אישור שאני סתם ילמד, בלי לקבל רישיון, ייקח כשנה, או יותר, אז עכשיו אני סתם תקועה ככה.
אבתיסאם מראענה: וואו, טוב, תודה משאייר.
אבתיסאם מראענה: אני אתן לברהה, אבא שפגשתי לפני כשבועיים בתל אביב, הוא נציג הקהילה האריתריאית בארץ, בבקשה אדוני.
ברהה טאם אימן: תודה רבה, אני רוצה להגיד גם מזל טוב, לראש העיר אילת.
אבתיסאם מראענה: כן, הוא איננו, אבל אנחנו נמסור לו.
ברהה טאם אימן: תודה על ההזדמנות, אני מודה לכם, נתתם לנו כדי להשמיע את הקול שלנו, אלה הנערים והנערות נחסמים לפני לחיות כמו בנאדם לפחות, אני ברהה, אבא של שלושה ילדים, אני כבר רואה ושומע כל הזמן נערים ונערות נחסמים מכל דרך, אין להם יכולת ללמוד, אין להם עתיד ושייכים למדינה, הם מדברים עברית, למדו פה, סיימו בגרות מלאה וזה 'מדמם'.
ברהה טאם אימן: אני רוצה לשאול את משרד החינוך לדעת אם הילדים האלה ילמדו פה כמו שצריך, אולי מפחיד למדינה, אני לא יודע, אני רוצה לדעת כדי שיהיה לנו לפחות סיבה, המדינה משקיעה הרבה כסף כדי שהם ילמדו, בסוף הילדים לא תורמים גם למדינה, המדינה לא משתמשת בנו, ביכולת שלנו, יש לנו יכולת הרבה דברים לתרום, אבל המדינה כאילו נתנה לנו גב, אין פתרון, אין תשובה, הילדים לומדים בנפרד, בהפרדה, תחשבו, בזמן הזה הילדים לומדים בהפרדה, את האמת זה מבייש, האזרחים לא יודעים איך אנחנו עוברים, אני הייתי אחראי בזמן קורונה, האזרחים נתנו לנו כל דבר בעניין כדי שאנחנו נשרוד, שנתיים בלי עבודה בגלל האזרחים עברנו את הקורונה, אנחנו מדברים היום, אם לא היו האזרחים, אנחנו היינו רואים כאילו הרבה גופות בבתים של מבקשי מקלט.
אבתיסאם מראענה: מרעב.
ברהה טאם אימן: מרעב, אני יכול להגיד לכם אמא לשלושה ילדים מפתח תקווה, לא היה לה מה לאכול, לא היה לה מה לתת לילדים, בסוף בגלל שהילדים בכו היא התחילה לקחת תרופה כדי שהיא תמות לפניהם, היא נמצאת עכשיו תחת מטרייה של משרד הבריאות, היא בטיפול, זה המציאות, אנחנו לא יכולים להתעלם מזה, אבל אנחנו לא לבד, יש לנו אזרחים טובים, יש לנו אנשים טובים, עוזרים לנו, אבל הבעיה הם לא מכירים.
ברהה טאם אימן: היה לי הצעה שבוע שעבר בתל אביב, אנשי מקצוע לא מכירים איפה אנחנו, לא מכירים איפה הילדים לומדים, לא מכירים הילדים הם לומדים לבד, רק של מבקשי מקלט, אין מישהו שיכול לתרגם מה היא רוצה המורה כדי לקבל את העזרה מההורים, כי אין - - -
אבתיסאם מראענה: אתה מדבר על מסגרת בית ספר, הילדים לומדים עברית וההורים לא כל כך מדברים עברית והילדים שפת האם שלהם לא כל כך מדברים ובסוף הורה מגיע לבית הספר, יש אספת הורים, המורה מדברת עברית, מבקשת מאותו ילד, או ילדה לתרגם להורים והילד והילדה יתרגמו מה שבא להם.
ברהה טאם אימן: כן.
אבתיסאם מראענה: זה הסיפור.
ברהה טאם אימן: זה האמת, אנחנו חייבים למצוא פתרון.
אבתיסאם מראענה: אתה בעצם לא יודע כל כך, לא אתה ספציפית, אתה מדבר עברית, אבל הרוב ספציפית לא כל כך מכירים את מערכת החינוך, הם לא מבינים מה עובר על הילד שמה, מה תוכנית הלימודים שלו ויש את המדהימות והמדהימים, בעיקר מדהימות, אני רואה פה, שעשו את הכול נגד כל הסיכויים על מנת לסיים בגרות מלאה, כשהם בעצם ההורים שלהם לא יודעים כמה קשה הם עבדו, זה פשוט מטורף.
ברהה טאם אימן: כן, זה הבעיה, הילדים הקטנים מכיתה א' עד ו', כבר שומעים, רואים את הנערים והנערות לא מאפשרים להם ללמוד באוניברסיטה, הם גם מתביישים, כאילו לא משקיעים את החינוך ללמוד כמו שצריך.
אבתיסאם מראענה: אז הם אומרים בשביל מה אני רואה את אחותי ואין לה אופק, אז בשביל מה להתאמץ.
אבתיסאם מראענה: אז לאן הולכים?
ברהה טאם אימן: אנחנו רואים בזמן האחרון ילדים עוזבים את משרד החינוך בכיתה ח'-ט'.
אבתיסאם מראענה: נושרים.
ברהה טאם אימן: עוזבים, כן, עוזבים, בשביל מה אנחנו לומדים, אין לנו מה ללמוד, אין לנו להשקיע לעשות את המטרה שלנו, בשביל מה אנחנו לומדים.
אבתיסאם מראענה: ואז הם בעצם הופכים להיות בשוליים.
אבתיסאם מראענה: בגינות, מסתובבים ברחוב.
ברהה טאם אימן: בוודאי, אם אנחנו נקבל דוח של המשטרה בתל אביב, אנחנו נראה את האמת, הילדים נמצאים בגינה, שותים אלכוהול, או סמים, או זה, יש לנו בחירה פה נבחר איזה ילדים יהיה לנו, אנחנו תאהבו אותנו, לא תאהבו אותנו, אנחנו פה, אנחנו פה, איזה ילדים יהיה לנו, ילדים שותים, סמים?
ברהה טאם אימן: או ילדים - - -
אבתיסאם מראענה: "שותים" חינוך.
אבתיסאם מראענה: ספרות ושירה.
ברהה טאם אימן: תודה.
אבתיסאם מראענה: טוב, אני הלב שלי נשבר, כמו שידעת לשבור אותו גם כשנפגשנו ביחד בדירה סופר נקייה ומהממת וסופר קטנה בדרום תל אביב ואנחנו דיברנו על הכאב של אבא שכל כך אכפת לו, עושה הכול על מנת שהילדים שלו יהיה להם חינוך ואני מקווה שכל מה שאתה אומר יש לו אוזן קשבת.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לעבור עכשיו למשרדי הממשלה ואנחנו בהחלט נתחיל לשאול את השאלות, אוקי.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה קודם כל לפנות לרשות האוכלוסין, אדוני, יוסי אדלשטיין, אתה רוצה לעדכן אותי כמה ילדים של פליטים, ילדי פליטים נמצאים בארץ כיום?
יולי יואל אדלשטיין: שלום וברכה, על פי הרישומים שנמצאים בידי יש כ-8,000 ילדים של נתינים מסודן ואריתריאה שנמצאים פה בארץ.
אבתיסאם מראענה: יש לך פילוח?
יולי יואל אדלשטיין: איזה?
אבתיסאם מראענה: מה זה איזה?
אבתיסאם מראענה: פילוח איפה הם נמצאים בארץ?
יולי יואל אדלשטיין: יש פה זה לפי הכתובות שהם עדכנו, יש בתל אביב 3,700, באילת 600, בנתניה 400, ירושלים 380, באשדוד 270.
שפי פז: רק עריית תל אביב אומרת שיש לה 7,000, מאיפה המספרים האלה?
אבתיסאם מראענה: שפי, שפי.
שפי פז: מאיפה המספרים?
אבתיסאם מראענה: חברים וחברות, שפי, לא, זה לא עכשיו בית קפה, שותים קפה ומדברים.
שפי פז: כן, אבל המידע הזה.
אבתיסאם מראענה: לאט, לאט, אני רוצה להבין מה הנתונים.
שפי פז: אז תבקשי את שאר ה- - -
אבתיסאם מראענה: לא, את לא תגידי לי מה לעשות, נשמע לך הגיוני שתגידי לי מה לעשות.
שפי פז: אוקי.
אבתיסאם מראענה: כן אדוני תמשיך.
יולי יואל אדלשטיין: אני אומר זה הפיזור של הילדים ברוב הערים בארץ וחלקם גם אין לנו את הכתובות שלהם אז קשה לי לפלח אותם לפי אזורי המגורים.
אבתיסאם מראענה: אוקי, אז אני באמת תוהה מתי הדבר הזה הפילוח הזה יצא?
אבתיסאם מראענה: לפי איזה שנים?
יולי יואל אדלשטיין: זה לפי העדכון האחרון שיש בידינו לגבי הכתובות שההורים של הילדים האלה מסרו.
אבתיסאם מראענה: אוקי, אז אני רואה בעצם בפילוח הזה לפי יישובים, תל אביב, יפו, אז אתה בעצם אומר 3,774 שזה אני בעצם רואה את הריכוז הכי גבוה, אדוני, שלום.
יולי יואל אדלשטיין: כן, את רואה.
אבתיסאם מראענה: לא, אני שואלת, אתה רוצה שנקיים דיון מתורבת, או שאתה רוצה להגיד לי רואה, שואלת אותך.
יולי יואל אדלשטיין: הנתונים בידיך ואמרתי לך שיש בתל אביב כ- 3,700 ילדים לפי הדיווחים שההורים מסרו לנו וזה הנתון שמסרנו לך.
אבתיסאם מראענה: טוב, אוקי, בסדר, עכשיו תסביר לי בדיוק מה המעמד, שמעת פה עדויות של צעירות וצעירים שבאו בעצם סיימו תיכון, מה המעמד שהם אמורים לקבל בעצם?
יולי יואל אדלשטיין: המעמד שהם אמורים לקבל זה המעמד בדרך כלל של ס2א'5 זה גם מעמד של רוב הנתינים מסודן ואריתריאה ששוהים פה בארץ.
אבתיסאם מראענה: מה ההגדרה שלהם בארץ?
יולי יואל אדלשטיין: ההגדרה שלהם שהם שוהים פה לעת הזאת וחלה עליהם אי-הרחקה.
אבתיסאם מראענה: אי הרחקה?
אבתיסאם מראענה: לזמן לא ידוע?
אבתיסאם מראענה: אוקי, עכשיו הילדים האלה למתן הוויזה שלהם, שמעתי פה את החברה שלי אומרת שהיא הולכת ומחדשת אותה לפעמים כל חודש, לפעמים אמא שלה חמישה ימים, לשבוע, לפעמים חודשיים, לפעמים שלוש, יש מדיניות לגבי חידוש הוויזות שלהם?
יולי יואל אדלשטיין: בוודאי שיש מדיניות ונקבעה מדיניות ברורה בקטע הזה והנתינים מסודן מקבלים את הרישיון שלהם אחת לשנה, נתינים מאריתריאה אחת לחצי שנה.
יולי יואל אדלשטיין: למה מה?
אבתיסאם מראענה: למה יש את אלה שנה ואת אלה חצי שנה?
יולי יואל אדלשטיין: זו החלטה שהתקבלה לאור הצרכים של המדינה בוחנת מעת לעת.
אבתיסאם מראענה: מי קיבל את ההחלטה?
אבתיסאם מראענה: אתה יכול להזכיר לי, כי אני פשוט לא בקיאה כמוך בחומר.
יולי יואל אדלשטיין: רשות האוכלוסין וההגירה, באישור שרת הפנים.
אבתיסאם מראענה: היא קיבלה את ההחלטה שמה, שלסודנים בעצם מחדשים את האשרה כל שנה ולאריתראים מחדשים כל חצי שנה?
אבתיסאם מראענה: נגיד הוויזה של ההורה משתנה, האם הוויזה של הקטין גם משתנה?
יולי יואל אדלשטיין: אם הוויזה של ההורה משתנה וזה בדרך כלל זה יכול להשתנות, אם הוא מקבל מעמד של תושב ארעי, המעמד של הילד לא משתנה באופן אוטומטי.
יולי יואל אדלשטיין: יש תקנות לחוק הכניסה ובתקנה 12 מפרטת בדיוק לילד שנולד פה בארץ, אם האשרה של ההורה משתנה, מה הקריטריונים שגם האשרה שלו תשתנה.
אבתיסאם מראענה: אוקי, תודה רבה לך.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לעבור למשרד החינוך, כי הדיון שלנו בהחלט על משרד החינוך ואני רוצה כמובן הנציג של המל"ג, השכלה גבוהה, אני רוצה שיערך גם לשיחה איתי, עורך דין נדב שמיר, הלשכה משפטית, היי, טירה, אני מקווה שדייקתי.
טירה גלינויר: נכון.
אבתיסאם מראענה: טירה, ספרי לי מה את מרגישה שאנחנו שומעות את הסיפורים האלה, מרגישה זה לא האמת היא שאלה הכי טובה, נכון?
אבתיסאם מראענה: מה את חושבת?
אבתיסאם מראענה: מה נראה לך?
אבתיסאם מראענה: מה עושות?
טירה גלינויר: שמי טירה, אני נציגה של משרד החינוך.