GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חנן פוטרמן: גם קשר ישיר לטובת הזכאי לכל מיני פעולות שהוא צריך ועניינים של שיחה, דברים שצריך בהם עזרה בכל מיני דברים כמו קניות בבית, דברים כאלה, גם בעניין הזה השירותים האלה ניתנים.
חנן פוטרמן: כך שזה לא רק השירותים על ידי עובד, יש כאן מעטפת שלמה.
חנן פוטרמן: כמובן שהזכאי בוחר אם הוא רוצה בשירותים האלה, אם הוא בוחר לקבל גמלה בכסף.
חנן פוטרמן: אני לא חושב שהאמירה שזה רק עובדים זרים כאן, זו אמירה נכונה.
נעה בן שבת: זה נכון שהיום אתם לא אומרים, אם בן אדם מבקש לקבל את הגמלה בעין, ובעצם לקבל את הגמלה בכסף ולהיות מעסיק בעצמו, הוא לא מקבל מכם מידע ולא מקבל מכם נתונים, מה זה אומר מבחינתו?
חנן פוטרמן: העניין הזה של העסקה, הדברים שהצוות גם התייחס אליהם, אנחנו לא נותנים את המעטפת הזאת, זה משהו שבאמת צריך להיות במסגרת רשות האוכלוסין וההגירה, לא במסגרת הביטוח הלאומי.
נעה בן שבת: ואתם לא נותנים היום שום מידע לאדם שרוצה לבחור בין גמלה בעין לגמלה בכסף?
חנן פוטרמן: בעניין הזה אנחנו מפנים לגבי החובות שיש עליו כמעסיק לרשות האוכלוסין וההגירה.
אבתיסאם מראענה: אני באמת לא מצליחה להבין – איך רשות האוכלוסין הפכה להיות גוף שכל העניין הרווחתי והסיעודי וכל השאלות האלה והמעטפת הסוציאלית, הופכת להיות בתוך המשרד?
אבתיסאם מראענה: יש לי כבוד למשרד, אבל אני לא מצליחה להבין.
אבתיסאם מראענה: זאת הקריאה שלי כאן
אבתיסאם מראענה: – אני לא מצליחה להבין: מה הקשר?
אבתיסאם מראענה: איך הדבר הזה התקבע לתוך מצב כזה, וזה לא אישי, איך זה הגיע למצב שרשות האוכלוסין שאחראית על לתת היתרים לעובדים זרים, לכניסה שלהם וליציאה שלהם ואכיפה, הפכה להיות הגוף היחידי?
אבתיסאם מראענה: ביטוח לאומי שולח את האנשים לרשות האוכלוסין?
אבתיסאם מראענה: משרד הרווחה הולך לרשות האוכלוסין?
אבתיסאם מראענה: הסיעודי מחכה לרשות האוכלוסין?
אבתיסאם מראענה: אתן מדברות על רפורמה, בואו נתחיל ברפורמה הזאת.
אבתיסאם מראענה: ממקום כזה שבאמת נותנים כבוד לסיעודיים, נותנים כבוד לקשישים, ונותנים להם מקום אחד, עם כתובת אחת.
אבתיסאם מראענה: זה לא שאני מזלזלת בכישרון שיש לכם, אבל זה לא עניין – יש משרדים שזאת הסמכות שלהם.
אבתיסאם מראענה: מדובר על חיי בני אדם, על רווחתם, על זקנתם.
אבתיסאם מראענה: אני לא מצליחה להבין איך הכול מתנקז לתוך רשות האוכלוסין וההגירה.
עדי יעקובי: אני חייבת להגיד משהו למרות שאין לי פה זכות דיבור כרגע, לא מדובר רק בקשישים.
עדי יעקובי: אני אימא לילד סיעודי.
אבתיסאם מראענה: גברתי, כדי שאשמע אותך, תתקרבי למיקרופון ותציגי את עצמך.
אבתיסאם מראענה: יש לך שתי דקות להגיד את מה שיש על ליבך.
עדי יעקובי: שלום לחברי הוועדה, שמי עדי יעקובי, אני אמא לנתנאל שירי, ילד בן 14, ילד סיעודי.
עדי יעקובי: אין במדינת ישראל הגדרה לילד סיעודי, אני לא מקבלת זכויות של קשיש סיעודי.
עדי יעקובי: רוב הקשישים הסיעודיים גם כן לא יכולים ללכת למרכז יום אם הם מגיעים למצב שהם צריכים עובד בבית.
עדי יעקובי: אני לא יכולה להביא עובד מ-8:00 עד 14:00 שיהיה עם הילד ולצאת לעבוד ולפרנס עוד משפחה.
עדי יעקובי: המשפחה שלנו מתפרקת, וכמו המשפחה שלי, יש עוד הרבה מאוד משפחות.
עדי יעקובי: אין שום התייחסות מאף גוף לילדים סיעודיים ולאנשים מתחת לגיל זקנה כביכול.
עדי יעקובי: אין לנו שום זכות חוץ מלקבל את הכסף ולכו תתמודדו.
עדי יעקובי: ועובדים זרים משחקים בנו כמו בובות, כמו מריונטות, ואנחנו בני ערובה שלהם.
עדי יעקובי: הם מרוויחים יותר ממני.
עדי יעקובי: הייתה לי עובדת שעזבה אותי כי היא רצתה העלאה בשכר, אחרי שחידשתי לה ויזה, והיא נטשה והיא תובעת אותי דרך קו לעובד, ולי אין שום יכולת כלכלית לקחת הגנה משפטית.
עדי יעקובי: אז אני הולכת להילחם בה לבד בבית משפט, כי היא רוצה 10,500 שקל בחודש.
עדי יעקובי: לי אין מה להביא לה, אני מרוויחה 7,000.
עדי יעקובי: אין לנו מאיפה לסבסד את הדברים האלה.
עדי יעקובי: אנחנו טובעים בים של בירוקרטיה, בלי הדרכה נכונה, בלי שום יד מכוונת.
עדי יעקובי: אין לנו סיוע לקשיש כמו שיש הרבה מרכזי תמיכה חיצוניים, עמותות, קהילות תומכות, ביטוח לאומי.
עדי יעקובי: אין הכרה בילדים סיעודיים.
עדי יעקובי: המשפחות שלנו מתפרקות, האלטרנטיבה שלי זה לזרוק את הילד שלי מהבית שימות במוסד.
עדי יעקובי: והבן שלי "ככה" מלהיות שם.
עדי יעקובי: ואני אמרתי שאני אקבור את עצמי לפני שאשים אותו במקום כזה.
עדי יעקובי: ילדים מתים שם כל יום ואף אחד לא מדבר על ההפקרות שקורית במקומות האלה.
עדי יעקובי: העובדים הזרים זאת האלטרנטיבה היחידה שנשארה לנו.
עדי יעקובי: לא כל אחד יכול לשבת עם הבן שלו או הבת שלו בבית ויש אנשים שיש להם לצערנו יותר מילד אחד.
עדי יעקובי: מדובר בהוצאה של מעל 25,000 שקל בחודש.
עדי יעקובי: תעשו חישוב.
עדי יעקובי: הם לא משלמים, למרות שהם אמורים לשלם את ההשתתפות שלהם בשכר הדירה, ובהוצאות המזון שלהם, והם רוצים שעתיים חופש כל יום, והם רוצים דמי כיס 100 שקל בשבוע, והם רוצים יום חופשי, והם רוצים נסיעות, והם חיים על חשבוננו בחינם.
עדי יעקובי: הם עובדים, נכון, אני חס חלילה לא מזלזלת בהם, מגיע להם הכול, אבל צריך להיות סטופ.
עדי יעקובי: זה לא הגיוני שכל אחד יעשה מה שבא לו.
עדי יעקובי: ומי שיש לו כסף, יכול לחיות, ומי שאין לו כסף אז הוא ימות.
עדי יעקובי: זה לא הגיוני.
עדי יעקובי: אנחנו קורסים.
עדי יעקובי: קורסים.
עדי יעקובי: ארבע שנים ביקשתי שיעשו ועדה על ילדים סיעודיים.
עדי יעקובי: תסתכלו במיילים.
עדי יעקובי: אף אחד לא מגיב לי.
עדי יעקובי: אני רועדת כי אני מתרגשת להיות פה, כי אני התחננתי להגיע לפה.
עדי יעקובי: ואף אחד לא מקשיב לנו.
עדי יעקובי: הגעתי לנשיא ארבע פעמים, נשיאים דיברו איתי.
עדי יעקובי: "נעביר את זה הלאה".
עדי יעקובי: אף אחד לא מתייחס אלינו.
עדי יעקובי: וזה מעבר לקשישים, וכבודם במקומם מונח ושיהיו בריאים כולם, אמן, אמן – יש כאן ילדים קטנים שמתים לאט לאט בגלל הפקרות של המדינה.
עדי יעקובי: זה הביטוח הלאומי, זה משרד הפנים, זה משרד הכלכלה, זה משרד החינוך.
עדי יעקובי: הילד שלי סיעודי, שוכב במיטה מונשם ורוצים שהוא יבוא לבית הספר.
עדי יעקובי: שולחים אלי, מתקשרים אלי, כל שני וחמישי מקצין ביקור סדיר.
עדי יעקובי: "לא, בואי נשלח לו אופק חדש".
עדי יעקובי: אין דבר כזה.
עדי יעקובי: ילד סיעודי הוא ילד סיעודי, הוא שווה ערך למבוגר סיעודי, הוא שווה ערך בזכויות, בקצבה, בקצבת הסיעוד, בזכויות שלו לקבל שירות מדנאל ומטב.
עדי יעקובי: אני לא צריכה לחפש 188 בנרות ולעשות איתם משא ומתן כי יש לי בית עם עוד ילדים, אז הם רוצים 10,000 שקל בחודש.
עדי יעקובי: זה לא יתכן.
עדי יעקובי: הם מקבלים את הפינה שלהם, הם מקבלים את כל הזכויות שלהם ואנחנו לא צריכים להיות בני ערובה שלהם.
עדי יעקובי: נקודה.
חוה אתי עטייה: את צודקת.
חוה אתי עטייה: גברתי היושבת-ראש, אולי אפשר לעשות דיון.
מאיה בנדס: בנוגע לתביעה המשפטית שדיברת עליה, אשמח אם תפני אלי אחרי הוועדה, אנחנו נסייע לך.
אבתיסאם מראענה: טוב, אנחנו לא מתווכות עסקים פה.
מאיה בנדס: זה וולונטרי פרו בונו.
אבתיסאם מראענה: רגע, חברות וחברים, הכול בסדר.
אבתיסאם מראענה: עדי, תודה רבה, ריגשת מאוד.
אבתיסאם מראענה: נחשוב על מה שאמרת כאן.
אבתיסאם מראענה: לא פגשתי אותך קודם, אני שמחה מאוד שהצלחת להגיע לוועדה ולדבר ולהציג את הסיפור של הבן שלך נתנאל.
אבתיסאם מראענה: נרשום שזו סוגיה שבהחלט נדון בה אצלנו בוועדה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת את זכות הדיבור לד"ר קרן גונן, בבקשה.
קרן גונן: שלום לכולם, שמי קרן גונן, אני מנכל"ית עמותת עיל"מ, זו עמותה לחולים בסרטני מוח.
קרן גונן: לצערי הרב, האוכלוסייה שאני מטפלת בה היא אוכלוסיית מחלת יתום, שמרגע גילוי המחלה, מחלת Glioblastoma multiforme – GBM, אנחנו מדברים על 14 חודשים של חיים עד שלצערי הרב מתים.
קרן גונן: אנחנו מדברים לאו דווקא על אוכלוסיית הגיל המבוגר, אנחנו מדברים על כלל האוכלוסייה, כל גיל, אנשים צעירים, הורים לילדים קטנים, פתאום ברגע אחד בחיים – השמיים נופלים.
קרן גונן: וכאן יש לנו בעיה שלצערי הרב חשוב לשים עליה את הדגש: אין לנו זמן.
קרן גונן: אין זמן לבירוקרטיה.
קרן גונן: אין זמן להתעסק עם כל נושא של חיפוש עובדים זרים.
קרן גונן: לא לכולם יש משפחות שיכולות להתעסק בזה.
קרן גונן: וחשוב להבהיר, אנחנו מדברים על אוכלוסייה שמה שנפגע אצלם זה המוח, מרכז השליטה.
קרן גונן: היכולות הוורבליות שלהם תוך מספר חודשים נעלמות, ולצערי הרב, הם נשארים בעצם בלי שום מענה.
קרן גונן: הוספיסים, לצערי הרב אין בהם מקום.
קרן גונן: אם היה מקום אז נהדר, שהמדינה תדאג לכולם, אבל אין מקום.
קרן גונן: הם נמצאים בהמתנה בפנימיות, הם חוזרים הביתה – אין להם מענה, הם לא מסוגלים.
קרן גונן: בני המשפחה לא יכולים לטפל בהם.
קרן גונן: לכן חשוב לי לשים את הזרקור כאן על אוכלוסייה ש - - -
אבתיסאם מראענה: רגע, יש רעש, אני רוצה לשמוע אותה.
אבתיסאם מראענה: תמתינו בסבלנות.
אבתיסאם מראענה: הדיון הבא יתחיל ב-12:30.
אבתיסאם מראענה: סבלנות בבקשה.
אבתיסאם מראענה: אפשר להקשיב לה, אני חושבת שכל מה שנאמר פה הוא חשוב.
קרן גונן: ולכן החלופה השנייה שלמען האמת בוועדות הקודמות ביקשתי ליישם – אנחנו מדברים על חוק סיעוד, ואנחנו מדברים על כל הנושא של עובדים זרים לקשישים, אבל יש פה פלח של אוכלוסייה – לאו דווקא האוכלוסייה שלי – של חולים אקוטיים, כאלה הנוטים למות, שעליהם אנחנו צריכים לחשוב בנפרד.
קרן גונן: דיברנו על זה.
קרן גונן: חלק מההצעות שלנו היו שכל המסגרות שמטפלות בהוספיס בית שנותנות אחות פעמיים בשבוע ורופא פעם בשבוע, ייקחו על עצמם גם את החלק הזה של עובד זר של האוכלוסייה הזאת.
קרן גונן: אין מה לעשות, ברגע שבן משפחה עומד למות, אנחנו לא יכולים לחלק את עצמנו ל-20 מקומות ולרדוף אחרי עובד זר.
קרן גונן: יש המון-המון ניצול בנושא הזה.
קרן גונן: ולצערי הרב, רק היום, שניים מחברי העמותה שלי נפטרו ואני בדרך להלוויה.
קרן גונן: הם פשוט מתים בחוסר כבוד.
קרן גונן: אנחנו אזרחים במדינה הזאת, אנשים עם תארים שלמדו ועשו, ונלחמו בצבא, ועשו כל כך הרבה בשביל המדינה שלנו, פשוט מתים כמו זבובים בלי כבוד אחרון.
קרן גונן: את יודעת, זה ברמה הזאת שמשפחה באיזשהו מקום גם מתפרקת, המשפחה גם לא מסוגלת.
קרן גונן: האוכלוסייה שלי לפחות מאבדת בשלב מסוים חלקים מהאישיות והם הופכים להיות גם אלימים, וקשה לשרוד אותם.
קרן גונן: בסופו של דבר הפרידה האחרונה, החלק האחרון של חייהם, הופך להיות עצוב מאוד ומאוד לא מכבד ואני רוצה שנשים זרקור גם על זה.
קרן גונן: לכן החלופה השנייה זאת חלופה שאנחנו ניסינו לקדם, שכן תהיה מערכת שתדאג לכל הנושאים האלה.
קרן גונן: משפחות במצבים האלה לא יכולות להתעסק בכלום.
קרן גונן: הן במצב נפשי שהן צריכות שמישהו ייקח את מה שצריך מהעובדת הסוציאלית בבית החולים שתעביר את זה לתאגיד, מהתאגיד, מפה – שהם יתעסקו בכל החלק הבירוקרטי.
קרן גונן: תודה.
אבתיסאם מראענה: ליאור שטרסברג נמצא איתנו בזום, בבקשה.
ליאור שטרסברג: תודה לך, גברתי, היושבת-ראש, ותודה שאת מקפידה להעלות את הנושאים האלה.
ליאור שטרסברג: אני רוצה להביע הערכה לעינבל ולצוות שלקח נושא חשוב מאוד ומאתגר מאוד ועשתה תהליך יסודי מאוד.
ליאור שטרסברג: בקצרה, אגיד את הדבר הבא: התחום של העסקת עובד זר הוא תחום של רווחה.
ליאור שטרסברג: לא סתם ארגון כמו מטב שעוסק בתחום 60 שנה, לא סתם יש עשרות עמותות וגם חברות שעוסקות בו.
ליאור שטרסברג: כל העולם של הכשרה, של תמיכה במשפחה ובעובדים, רצף טיפולי ושירותים אחרים שניתנים ונאמרו פה, זה עולם של רווחה באופן מובהק וצריך לזכור את זה.
ליאור שטרסברג: לגופו של עניין יש לי שלוש הערות קצרות: הערה ראשונה – נאמר פה קודם לגבי אנשים שהם זכאי חוק סיעוד, קודם כל זכות הבחירה היא זכות חשובה והיא קיימת היום.
ליאור שטרסברג: זה דבר שחשוב מאוד בעקרון של הוועדה, שהמשפחה תחליט.
ליאור שטרסברג: ולגבי אנשים שכבר היום מעסיקים עובד זר במסגרת חוק הסיעוד, ואני חוזר שוב על האמירה שנאמרה – אפשר בהחלט למצוא פתרון מהיר ולאפשר לאותם אנשים שירצו, העסקה מלאה במסגרת ארגוני הסיעוד.
ליאור שטרסברג: זה משהו שלצערי לא הופיע בוועדה, וצריך להגיד אותו עוד פעם.
ליאור שטרסברג: אני חוזר עליו שוב: לגבי אותם אנשים שהם זכאי חוק סיעוד שיש להם עובדים זרים, מי שירצה – יכול.
ליאור שטרסברג: אפשר לייצר פתרון מהיר של העסקה מלאה על ידי ארגוני הסיעוד שכבר היום מעסיקים חלק גדול מאוד מהעסקת המשרה.
ליאור שטרסברג: הערה שנייה, פיתוח סל השירותים הוא דבר חשוב מאוד.
ליאור שטרסברג: לצד התאגידים, ויש לי בהחלט הערכה לעבודתם, אני לא מבין מדוע גם ארגוני הסיעוד, בין אם זה עמותות – ויש הרבה מאוד עמותות שעוסקות בתחום – ובין אם זה חברות שכל התחום שלהם הוא רווחה, אין להם את היכולת לפתח גם את סל השירותים הזה.
ליאור שטרסברג: זה לא כל כך ברור לי, זה דבר שצריך לבדוק אותו.
ליאור שטרסברג: הערה שלישית, ואני חושב שזה עניין של מדיניות – הנושא של גמלה בכסף.
ליאור שטרסברג: חוק הסיעוד שנחקק ב-1988, דן באופן משמעותי מאוד וקבע שמדובר פה על גמלה בעין, גמלה בעין זה אומר:
ליאור שטרסברג: אני כמדינה לוקחת אחריות, אני לא נותנת כסף לאנשים ושיסתדרו לבד.
ליאור שטרסברג: אנחנו במטב, במשך הרבה מאוד שנים, עוסקים בתחום הזה ומבינים את הקושי הגדול בתהליך הזה של גמלה בכסף.
ליאור שטרסברג: כשאתה שם משאב כל כך יקר על השולחן, הרבה מאוד אנשים הולכים לעניין של הכסף, ואז מתפתח שוק שהוא ללא רגולציה, ללא הכשרה וללא אכיפה.
ליאור שטרסברג: אנחנו חוששים מאוד ממדרון חלקלק משמעותי מאוד.
ליאור שטרסברג: בסופו של דבר, זה לא שהכול מושלם, יש הרבה מאוד דברים שצריך לשפר.
ליאור שטרסברג: אבל מהעובדה ש-96% מהאזרחים הוותיקים בישראל מזדקנים בקהילה – גם לחוק הסיעוד יש חלק בזה.
ליאור שטרסברג: כשאני אומר חוק הסיעוד, זה כמובן הארגונים, רווחה, ביטוח לאומי, זה כל הארגונים.
ליאור שטרסברג: אנחנו חוששים מאוד בראייה חברתית ארוכת טווח, שיש פה מהלך שמעודד שוב את הגמלה בכסף שבגדול אומרת לאנשים עם כל הכבוד: אני, כמדינה, זזה אחורה, ואתם תיקחו את כל האחריות עליכם.
ליאור שטרסברג: זה נושא בעייתי מאוד.
ליאור שטרסברג: אני מאמין ומקווה שבדיאלוג נכון, גם היום, עם הצוות של עינבל, אפשר יהיה לקדם את הדברים לטובת המצוקה האדירה והאמתית של המטופלים שאנחנו רואים כל יום.
ליאור שטרסברג: תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: שמחה, את רוצה לדבר עכשיו או בדיון הבא?
שמחה בניטה: אשמח אם עכשיו.
אבתיסאם מראענה: אז יש לך דקה וחצי, זה נשמע לך הגיוני?
שמחה בניטה: זה בסדר.
שמחה בניטה: קודם כל תודה רבה לך.
שמחה בניטה: אני בכל הדיונים שאני נמצאת, אני רואה שהנושא שלנו שאותנו הוא מעסיק, אותנו הנכים.
שמחה בניטה: אני אמנם קשישה בגיל, אבל אני יושבת-ראש ארגון נכים, אני מייצגת נכים.
שמחה בניטה: אני על כובע של הנכים, ואת הבעיה של הנכים – לא פותרים לנו.
שמחה בניטה: אם אנחנו מדברים פה שאנחנו נכים מיום הולדתנו ועד מותנו, אז ברשות האוכלוסין מתייחסים אלינו כקשישים.
שמחה בניטה: כקשישים הזכויות שלנו משתנות מקצה לקצה.
שמחה בניטה: ואני כבר הבהרתי את זה כמה פעמים שהדבר הזה נראה לא הוגן, לא מוצדק.
שמחה בניטה: כל משרדי הממשלה האחרים כמו משרד הבריאות וביטוח לאומי, מתייחסים אלינו כנכים, ומן הראוי שרשות האוכלוסין יתייחסו אלינו, לאוכלוסיית הנכים שנולדו נכים, עד המוות שלנו כנכים – כאן אני לא רואה שום שינוי.
שמחה בניטה: עניין התאגידים – כל שני וחמישי מטילים על התאגידים מטלות אחרות.
שמחה בניטה: הפונקציה של מטלות על התאגידים, נופלת בעצם עלינו כי אף תאגיד לא יסכים לעבוד בחינם.
שמחה בניטה: ומי משלם לתאגידים?
שמחה בניטה: אנחנו.
שמחה בניטה: אז עכשיו את צריכה לשלם להם עבור העובדת הסוציאלית, אחר כך את צריכה לשלם להם עבור ההשמה.
שמחה בניטה: ואחר כך את צריכה לשלם להם עבור הוויזה, עבור ההיתר ועל כל פעולה אחרת.
שמחה בניטה: יש כאן איזושהי הסתכלות שהתאגיד זה הפתרון הכי נכון לקבל הוראות מרשות האוכלוסין, והכול בעצם נופל עלינו.
שמחה בניטה: מי שיצטרך לשלם זה הנכים.
שמחה בניטה: לעניין האכיפה – מגיע למאסר עובד זר שהיכה מישהי, והיכה אותה נמרצות כי הוא היה גם שתוי.
שמחה בניטה: הנכה לא רצה אותו, הוא ישב חודשיים-שלוש בכלא ובסוף שחררו אותו לעבוד דרך חברת ORS.
שמחה בניטה: אני לא מבינה איזה אכיפה יש פה?
שמחה בניטה: אדם אלים, הנכה נתקל בו כבר כמה פעמים כשהיה שתוי, היה בכלא ושחררו אותו לעבוד.
שמחה בניטה: וזה רק מקרה אחד שאני מספרת לך.
שמחה בניטה: תסתכלי על העניין של האכיפה.
שמחה בניטה: עוצרים אותם או מתלוננים עליהם – תמיד, איך שלא יהיה, את שומעת שהם יצאו לחופשי.
שמחה בניטה: אז אם כלפיהם אין הרתעה, אז מה אנחנו?
שמחה בניטה: אנחנו סמרטוטים על ידם.
אבתיסאם מראענה: יקירתי, את לא סמרטוט, עזבי אותך מהמילה הזאת, מי אמר לך שאת סמרטוט?
שמחה בניטה: אני אומרת לך שזו התחושה.
שמחה בניטה: התחושה היא שאין לנו שום כוח לומר להם דבר.
שמחה בניטה: הם מחליטים על המשכורת, הם מחליטים על הקצבה, על הכול.
שמחה בניטה: כאן את צריכה להתרכז בנושא הזה שלי הכי כואב, וזה העניין של הוועדה ההומניטרית.
שמחה בניטה: יש לנו נכים שאנחנו מפנים לוועדה ההומניטרית וכולם באופן גורף נדחים ונדחים על הסף.
שמחה בניטה: אודה לך מאוד אם תיקחי את זה לתשומת לבך.
אבתיסאם מראענה: אעשה זאת.
אבתיסאם מראענה: רותם, את רוצה לדבר עכשיו?
אבתיסאם מראענה: קולמן, את מדברת בדיון הבא.
עינת קולמן: חשוב לי להגיד משפט על התאגיד.
אבתיסאם מראענה: רותם, בבקשה.
רותם שחבר: שלום, שמי רותם שחבר, אני הבת של אורה שחבר שנפטרה לפני עשרה חודשים מסרטן ריאה.
רותם שחבר: אני מדברת פה בשם פורום לביאות ואריות לסרטן ריאה ואדבר על הדוח מנקודת המבט של החולים הסופניים.
רותם שחבר: קודם כל אני רוצה להגיד תודה למשה נקש ולכל חברי הצוות על דלתם הפתוחה.
רותם שחבר: לנו, המשפחות של החולים הסופניים – אין זמן.
רותם שחבר: ההמלצות האלה למעטפת החמה, זה "אחלה", אבל ממד הזמן שלנו הוא יותר מדי יקר.
רותם שחבר: חולה נוטה למות, על פי החוק, מוגדר שישה חודשים ומטה.
רותם שחבר: רובנו, אם אנחנו מסתכלים על מה שמשרד הבריאות שלח, מדובר פה ב-1,000, 1,500 אנשים שזוכים לעובד זר למעלה מ-60 יום בבית.
רותם שחבר: כלומר, מדובר באוכלוסייה מאוד-מאוד ממוקדת, ולרוץ ולחפש את העובד הזר – אין לנו את הזמן הזה.
רותם שחבר: פשוט אין לנו את הזמן להתעסק בבירוקרטיה הזאת.
רותם שחבר: זה בכלל לא עניין של כסף.
רותם שחבר: אני יודעת שהמנדט היה איך אנחנו מוצאים שיטת תיאגוד בלא העלייה ביוקר המחיה.
רותם שחבר: בסיפור של התיאגוד שלנו, ממד הזמן הוא הרבה יותר קריטי ממד הכסף.
אבתיסאם מראענה: רותם, את צודקת.
רותם שחבר: רגע, אני חייבת להגיד עוד משהו.
רותם שחבר: הבנתי שאמורה להיות ועדת משנה לעובדים זרים בתחום החולים הסופניים– האם זה הולך לקרום עור וגידים?
רותם שחבר: האם יש אפשרות לתיאגוד לפחות לחולים סופניים?
רותם שחבר: והאם למשרד הבריאות יהיה נציג בוועדה הזאת?
רותם שחבר: יש פה אלמנטים קריטיים מאוד.
רותם שחבר: אנחנו חייבים שמעטפת הסיעוד תהיה חלק מההוספיס בית.
רותם שחבר: ולכן משרד הבריאות הוא קריטי לדיון הזה.
רותם שחבר: ואם אנחנו כבר פותחים נושא של תיאגוד, גם התנאים הרגולטוריים, תנאי הסף לתיאגוד, יאפשרו לחברות ההוספיס בית להיות מעסיק של עובד זר.
רותם שחבר: הסיפור פה הוא לא סיפור של כסף.
רותם שחבר: הפכתי להיות כתובת בחודשים האחרונים לכל מיני אנשים שההורים שלהם גילו שהם חולים סופניים.
רותם שחבר: אנשים אומרים לי: רותם, לא אכפת לי מהכסף, רק שמישהו יפתור לי את הסיפור הזה ושאני אוכל למצוא בטווח מידי עובד זר לאבא שלי כי יש לו יום-יומיים, שבוע-שבועיים, חודש-חודשיים.
רותם שחבר: לנו אין זמן לחכות.
רותם שחבר: בזמן הזה של חצי שנה, נפטרו פה במדינת ישראל כבר אלפי אנשים ממחלות סופניות והזמן מתקתק.
אבתיסאם מראענה: תודה, רותם.
אבתיסאם מראענה: זאת לא הפעם הראשונה שאנחנו שומעות את הסיפור שלך.
אבתיסאם מראענה: כנראה נשמע אותו שוב ושוב, עד שמשהו יקרה.
אבתיסאם מראענה: יש לנו סבלנות.
אבתיסאם מראענה: זכות הדיון האחרונה בדיון לאדם שישב בשקט ממש יפה לאורך כל הדיון, שלום קוטשר, דקה וחצי לרשותך.
שלום קוטשר: אוקיי, אני מחזיק פה בשני כובעים.
שלום קוטשר: כובע אחד של מנכ"ל עמותת אנשים, ארגון לנכי שיתוק מוחין.
שלום קוטשר: וכובע שני, שאני סיעודי מלידה, ואני מעסיק עובדים זרים.
שלום קוטשר: ריגש אותי מאוד הסיפור של האימא של נתנאל.
שלום קוטשר: אבל אני רוצה להגיד שהיחס וההתייחסות עוברת לכל האורך לגבי כולם, האוכלוסייה הסיעודית נמצאת בתחתית המדרגה.
שלום קוטשר: מה ששמחה אמרה, מה שאימא של נתנאל אמרה – אין לנו יד תומכת, אין לנו גורם שמקשיב, אין לנו מי שיפתור את הבעיה.
שלום קוטשר: מי שיש לנו לדבר אתו זה הקיר.
שלום קוטשר: דבר לקיר.
שלום קוטשר: יש חברות לכוח אדם שמסדרות.
שלום קוטשר: אם נתקלים בבעיה משפטית שהעובד פונה לתביעה, אז אין לך עם מי לדבר עם החברה, תיקח עורך דין ותשבור את הראש לבד.
שלום קוטשר: אנחנו אוכלוסייה מבודדת, אנחנו אוכלוסייה נטושה.
שלום קוטשר: וכל ועדה שתקום ולא תיקח את בחשבון, ותשנה את זה, זה חבל על הכסף שמשקיעים וחבל על הוצאות הנייר וכולי.
שלום קוטשר: זה צריך לבוא מהלב.
שלום קוטשר: המדינה צריכה לקחת את זה.
שלום קוטשר: אפילו שיש חוקים שרק בית משפט הכריח את המדינה לשנות.
שלום קוטשר: כשאתה פונה למשרד הפנים לשנות משהו – לא, אין עם מי לדבר.
שלום קוטשר: אבל כשמגיע צו של משפט – הוא המחוקק של האוכלוסייה הסיעודית.
שלום קוטשר: לא יתכן דבר כזה.
אבתיסאם מראענה: אני חייבת לסיים את הישיבה ואסכם.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה להגיד לכולם תודה על דיון כל כך חשוב.
אבתיסאם מראענה: מהסיכום של ישיבת הוועדה להיום, המלצת הצוות הבין-משרדי בדבר שינוי שיטת ההעסקה בענף הסיעוד לתאריך של 9 במאי 2022, דבר ראשון הוועדה מבקשת לקבל עדכון מרשות האוכלוסין בנוגע ללוחות הזמנים שייקבעו לביצוע המלצות הצוות כפי שהוצגו בדוח.
אבתיסאם מראענה: הוועדה מבקשת ממשרד האוצר ומרשות האוכלוסין באשר לעלויות התקציביות להפעלת הפלטפורמה הדיגיטלית ולכל המעטפת שתינתן למטופלים ולמטופלות הסיעודיים והסיעודיות.
אבתיסאם מראענה: לאור הדברים שנאמרו כאן בדיון, הוועדה תקיים דיון בנוגע לילדות ולילדים הסיעודיים.
אבתיסאם מראענה: לסיכומו של דיון כל כך חשוב זה, הוועדה קוראת לרשויות המדינה – גם אני בעצמי לא אוותר על הסוגיה הזו, אמשיך ללמוד אותה, לחקור אותה, להבין אותה עד הסוף, עד שנמצה את הדיון הזה – לקחת אחריות על הענף.
אבתיסאם מראענה: כל משרדי הממשלה בעצם צריכים לקחת אחריות על הענף בתחום הרווחתי, ולא להשאיר את הזירה הזאת רק לרשות ההגירה.
אבתיסאם מראענה: זה משהו שעולה כאן, וצריך לקחת עליו אחריות, בלי שאף אחד ייעלב.
חוה אתי עטייה: גם הרשויות המקומיות הם שחקנים.
אבתיסאם מראענה: נתגלגל עם זה, זו בהחלט סוגיה שצריך לדון בה, לחשוב עליה טוב מאוד, ולהבין.
אבתיסאם מראענה: אני לא רואה פה רפורמה בלי שהסוגיה הזאת תיפתר.
אבתיסאם מראענה: לקחת אחריות רווחתי על ענף הסיעוד ולא להשאיר אותו לרשות האוכלוסין וההגירה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה להגיד לכם תודה רבה, יום יפה, הדיון הבא שלנו ב-12:30 על כל סוגיית הנטישה בענף הסיעוד.
אבתיסאם מראענה: צהריים טובים לכולם, אנחנו מתכנסים לישיבת ועדת בנושא:
אבתיסאם מראענה: קידום פתרונות עבור מטופלים סיעודיים בהתמודדות עם נטישה של עובדות ועובדים זרים בארץ.
אבתיסאם מראענה: זו אחת הסוגיות שמגיעות אלינו ללשכה, ומספר תלונות בסוגיה של נטישה.
אבתיסאם מראענה: אנחנו בקשר עם כל הארגונים.
אבתיסאם מראענה: כל מי שמייצגת את האוכלוסייה הזאת, ומין הראוי ראינו לקיים את הדיון הכול כך חשוב.
אבתיסאם מראענה: חשוב לי מאוד שני דברים.
אבתיסאם מראענה: אחד – קודם כל לשמור על רוח מתורבתת של דיבור.
אבתיסאם מראענה: לשמור על פרטיות בני-האדם.
אבתיסאם מראענה: אני יודעת שהדיון הוא אמוציונלי, בואו ננסה לשמור על הרוח ולמצוא פתרונות ולקדם פתרונות.
אבתיסאם מראענה: מבקשת להקפיד על הזמן.
אבתיסאם מראענה: תנסו לא לחזור על אותם דברים.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת לכולם רשות דיבור מבלי להיות בלחץ.
אבתיסאם מראענה: אני מבקשת להשתדל לתחום הכול בזמן.
אבתיסאם מראענה: עינת קולמן, המאבק נגד נטישות וקומבינות של העובדים הזרים.
אבתיסאם מראענה: אני נגד המילה קומבינות.
אבתיסאם מראענה: אז בבקשה.
עינת קולמן: אפשר לקרוא לזה סחיטות.
אבתיסאם מראענה: בואו נדבר על הבעיה.
אבתיסאם מראענה: יש סוגיה של נטישות.
אבתיסאם מראענה: בואי ננסה להבין בדיוק, נרד לעומק של הסוגיה הזאת, וננסה למצוא לה פתרונות.
עינת קולמן: קודם כל, תודה רבה על הוועדה החשובה הזאת.
עינת קולמן: אני מודה לך, וגם כמובן למיכל, שדחפתם אותה שתהיה פה.
אבתיסאם מראענה: הדיון נדחף.
אבתיסאם מראענה: לא דחפנו, הוא נדחף.
עינת קולמן: בסדר, העיקר שזה זז.
עינת קולמן: בכל מקרה, הנושא של הנטישה הוא נמצא אצל הקשישים, אצל הנכים, ואנחנו חווים אותו יום יום.
עינת קולמן: אנחנו מוצאים את עצמנו ללא מטפל.
עינת קולמן: יש פה מהקבוצה של המאבק כמה נשים שבאו לספר את הסיפור, ואנחנו מטרתנו להביא מסר, שהעם ואנחנו דורשים צדק סיעודי.
עינת קולמן: קודם דיברנו על הנושא הזה שהתאגיד יהיה המעסיק, ואני אומרת – איפה הפתרון שהתאגיד יהיה המעסיק?
עינת קולמן: אם היום התאגיד היה נותן לנו את הפתרונות כשעוזב אותנו עובד זר, הוא היה ישר רץ למצוא לנו עובד זר אחר, אז הייתי אומרת – אוקיי.
עינת קולמן: הכיוון חיובי.
עינת קולמן: אם היום כשהעובד הזר סוחט אותנו, התאגיד היה בא ועומד מולו, ומטפל בנושא, הייתי אומרת – אוקיי.
עינת קולמן: זה רעיון טוב התאגיד.
עינת קולמן: שוב פעם, בכל הנושא של תאגידים – אני אפילו באופן אישי חוויתי שהיו טובים, וכאלה שבגללם יצאתי למאבק הזה ואמרו לי גם כל מיני מסרים שבעצם פגעו בטיפול של אמא שלי.
עינת קולמן: כשאומר לי תאגיד שאני חייבת לתת שעתיים מנוחה לעובד זר, כאשר אימא שלי שמונה שעות נמצאת במרכז יום ביום, והוא אומר לי שהחוק דורש כשאני אתן שעתיים, ואין כזה חוק, אז כבר המסרים שמעבירים התאגיד הם פוגעים בזכויות שלי.
עינת קולמן: ולכן, אני אומרת, לא ייתכן שקשיש מונשם ימות.
אבתיסאם מראענה: כשאמא שלך הייתה במרכז יום, היא הייתה מלווה על-ידי אותה מטפלת?
עינת קולמן: לא.
עינת קולמן: היה לה שמונה שעות חופש ביום, כאשר התאגיד שבעצם הוא זה שהביא את העובדת הזרה מחו"ל, מלבד זה שבכל התהליך הוא ניסה להגיד כמה קשה לעובדת הזרה, ומה פתאום להשאיר אותה שישי שבת לבד את העובדת הזרה שהיא רק צריכה לעבוד שמונה שעות ולא יותר.
עינת קולמן: אז אני רוצה להגיד לך, להגיד שהתאגידים ייקחו את הגושפנקא שיהיו המעסיקים, כמה זה פתרון אתם צריכים למדוד לפי שביעות רצון של המטופלים.
אבתיסאם מראענה: הסוגיה של התאגידים היא לא סוגיה עכשיו, אנחנו לא שם.
אבתיסאם מראענה: בואי נתקדם.
עינת קולמן: בתוך הקבוצה, יש הרבה מצבים מאוד קשים שקשיש נעזב, והוא נופל מהמיטה והוא מת.
עינת קולמן: בתוך הסוגיה הזאת אנחנו מגיעים למצבים שעובד זר בא לקשיש ואומר לו – אם אתה לא תיתן לי כסף, אז מחר לא תראה אותי.
עינת קולמן: אין שום מתן זמן להתארגנות למשפחה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה להבין, ברגע שקורה מצב כזה, מה קורה בעצם במידה והמשפחה נמצאת שם, העובדת הזרה אומרת – היי, תביא לי יותר כסף, או אחרת אני עוזבת.
אבתיסאם מראענה: לאן הטלפון הראשון שהמטופל, המעסיק עושה?
אבתיסאם מראענה: מה הכתובת?
עינת קולמן: נכון להיום יוצא מצב שאנחנו הקשישים והנכים ובני המשפחה מטפלים, מחפשים בתוך רשתות חברתיות.
עינת קולמן: הרבה פעמים התאגיד לא ימצא לך בעצם עובד זר חלופי, ואז בעצם את זאת שהולכת לחפש את העובד הזר, את זאת שמפסיקה לעבוד, את זאת שמתחילה לטפל באמא שלך, או בילד הנכה, זה מה שקורה בפועל.
אבתיסאם מראענה: בעצם את אומרת כזה דבר.
אבתיסאם מראענה: יש לי זכות הרי על-פי חוק שבעצם עובד זר אחרי שבעה ימים מתחילת העבודה שלו יכול בעצם לתת התראה, תוך שבעה ימים ללכת.
אבתיסאם מראענה: אז את בעצם אומרת, נתן את ההתראה שבעה ימים, אני עוזבת או עוזב בלילה אחד, יכול לקרות גם מצב כזה.
אבתיסאם מראענה: ואז בעצם את אומרת, התאגיד או הלשכה הפרטית לא נותנת לי את המענה, הטלפון הראשון בעצם את לא עושה אותו לרשות האוכלוסין, אלא את הולכת לרשתות החברתיות, זה מה שאת מציגה.
עינת קולמן: כן.
עינת קולמן: בדרך כלל גם כאלה שנוטשים תובעים.
עינת קולמן: עוד מעט תשמעי סיפור על מישהי שהיא לא חוקית ותבעה.
אבתיסאם מראענה: מה זה לא חוקית ותבעה?
אבתיסאם מראענה: אז מי שמעסיק אותה, למה שיעסיק אותה לא חוקית?
עדי יעקובי: אני אסביר על הסיטואציה שהיא מדברת עליה.
עינת קולמן: יש מצב של בלבול.
עינת קולמן: בהתחלה אומרים – אפשר להעסיק לא חוקי, ואז אנשים מתחילים להעסיק לא חוקי, ואז קשה להם למצוא עובד זר אחר, אז אין להם ברירה, אז הם לוקחים לא חוקי.