GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבתיסאם מראענה: בסדר, אני אתן קודם כל לשרקי, ואחר כך אני אתן לך, שולה.
יונה שרקי: גברתי, אני מצטער שאני יורד טיפה לקטנות, אבל הרטוריקה של גירוש, הטרמינולוגיה הנכונה היא הרחקה, כך היא מופיעה במסמכים המינהליים, כך היא מופיעה בחוק.
יונה שרקי: אם אנחנו רוצים לסטות מהטרמינולוגיה שמופיעה בחוקים ובנהלים, אז אפשר גם לדבר על טרנספר, ולהתייחס לפעילות של רשות האוכלוסין כ'אקציות', וכן הלאה.
יונה שרקי: אני חושב שזה פשוט לא שייך, וכדאי להיצמד לרטוריקה ולטרמינולוגיה הנכונה.
אבתיסאם מראענה: כן, תצמיד אותנו בבקשה, כי אני לא מבינה מי דיבר פה על טרנספר, אבל תצמיד אותנו ותתייחס לזה בקצרה.
יונה שרקי: אני רוצה להעיר הערה עניינית שהיא חשובה לא פחות.
יונה שרקי: אני שומע את הילדים האלה, אני מרחם עליהם מאוד, אבל יש בן אדם אחד שעליו לא מדברים פה בחדר הזה, והוא למעשה הגורם של המצב.
יונה שרקי: טובת הילד צריכה להיבחן כטובתו שלו, ולא כטובת ההורה שלו, ולא כי זה האינטרס של ההורים שלו.
יונה שרקי: למעשה, ארגוני הנשים כבר הצהירו בפני בג"ץ, שכאשר אישה או ילד הופכים להיות עוגן לקבלת מעמד בישראל, הדבר הזה הוא כר פורה לניצול של אותם ילדים.
יונה שרקי: המצב הזה, שבו ילד נפגע פה בישראל, זה מכיוון שמלכתחילה ההורים שלו מפרים את החוק, ופוגעים בטובתו, ואת זה צריך לומר.
יונה שרקי: השאלה היא מהו הפתרון למצב כזה.
יונה שרקי: הפתרון הבריא, בחברה מתוקנת למצב כזה, הוא נורמליזציה של המצב.
יונה שרקי: הוא לא להפוך את המצב הלא נורמלי לכאילו נורמלי, אלא להחזיר אותו לתיקונו.
יונה שרקי: הווה אומר, הורה שלא צריך להיות כאן במדינת ישראל על פי חוק, והוא מפר חוק לכל דבר ועניין, צריך לשוב למדינתו, להיות מורחק מישראל כדת וכדין, ויהיה זה פשע להפריד את הילד מההורה שלו, ולכן, ההלכה הפסוקה בבית המשפט כאן בישראל, זה שהילד הולך אחר הוריו ובוודאי לא ההפך.
יונה שרקי: הילד אינו מקנה להורה שלו מעמד.
אבתיסאם מראענה: אתה צודק, תודה.
יונה שרקי: ולכן, כאשר בוחנים את טובת הילדים האלו, ואם באמת בוחנים אותה ולא את הרצון הכלכלי של ההורים, כי אז התשובה לכל הדיון שלנו כן, היא ברורה.
יונה שרקי: היא ברורה מכיוון שכמו שאמרה חברתי מאיגוד העובדים הסוציאליים, ילד שנמצא במצב של זמניות, של אי יציבות, וזה בעצם המצב של ילד של מישהו שנמצא פה באופן לא חוקי, אז אנחנו צריכים לדאוג לכך שהילד הזה יחזור למקום שבו הוא ירגיש את היציבות הזאת.
אבתיסאם מראענה: אנחנו נדאג לטובת הילד.
אבתיסאם מראענה: שולה קשת, בבקשה.
שולה קשת: תודה רבה.
שולה קשת: אני באמת באתי לפה במיוחד כילידת שכונת נווה שאנן, תושבת דרום תל אביב.
שולה קשת: יש לנו שם הרבה מאוד קהילות, בין אם הקהילות הישראליות הוותיקות, מהגרות העבודה, מבקשות המקלט, ואני באתי לפה לומר, כישראלית, כתושבת דרום תל אביב, כדרום תל אביבית, ואני מייצגת פה הרבה מאוד מתושבות ותושבי דרום תל אביב, הקהילות האלה חשובות לנו.
שולה קשת: אני חושבת שאנחנו עוברות בעצמנו טראומה, כישראליות בדרום תל אביב, לחוות ולראות באמת את הרדיפה של הילדות והילדים וההורים שלהם.
שולה קשת: אלה מעשים שלא ייעשו.
שולה קשת: התרומה שלהם לקהילות של דרום תל אביב היא אדירה, יש שיתוף פעולה ויש אחווה בין הילדות והילדים של הישראלים, מהגרות העבודה וכולי.
שולה קשת: לא יעלה על הדעת היחס כלפיהן, הרדיפה היום יומית, זה שאנחנו צריכות לבוא ולהתייצב וסוג של באמת לבוא ולנסות איכשהו לגונן.
שולה קשת: אני נולדתי בשכונה, הם גם נולדו אצלנו, לא יעלה על הדעת שזה יהיה היחס כלפיהן, עם כל הטראומות.
שולה קשת: אני מדברת כתושבת שאנחנו באמת עוברות שם וחוות טראומות כל יום.
שולה קשת: לכן אני אומרת, מדברים פה על חוקים, מדברים פה על כל מיני דברים, הכל צריך להיות אנושי, ולא יעלה על הדעת שהרדיפות האלה בדרום תל אביב והגירושים האלה ימשיכו, זה פוגע בכולנו.
שולה קשת: אגב, זה כלפי כלל האוכלוסיות המוחלשות, ואני באתי לפה לומר, אנחנו, תושבות ותושבי הקהילות הישראליות בדרום תל אביב בסולידריות לגמרי עם הילדות והילדים והמשפחות שלהם.
אבתיסאם מראענה: תודה, שולה.
אבתיסאם מראענה: תודה על מילים יפות ומנחמות, כיף שיש מישהו שרואה אתכם, כולל אותי.
טובה בן ארי: סליחה, כבודה.
טובה בן ארי: אני רוצה להתנצל, כי אני צריכה עוד כמה דקות לצאת, אבל כל ילד שזקוק לעזרתי, אני אשמח.
אבתיסאם מראענה: תודה רבה, יום הולדת שמח שיהיה לך.
טובה בן ארי: תודה, אפשר לחפש "טובה בן ארי" בגוגל.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לפנות לנמרוד ברקן, המוקד לפליטים ומהגרים ומהגרות.
נמרוד ברקן: תודה רבה.
נמרוד ברקן: אני פה בשמי ובשם אחי, נתן, שהוא עובד בתל השומר.
נמרוד ברקן: כהערת אגב, יש כ-400,000 לא יהודים במדינת ישראל, מכל הסוגים, רוסים, אתיופים וכולי, אז לפני שמחליטים שזו מדינה ליהודים, צריך להסתכל על המספרים, 400,000 זה לא מספר נמוך.
נמרוד ברקן: העובדת הזרה שטיפלה באמא שלנו, שחלתה באלצהיימר והיא טיפלה בה בנאמנות ובלעדיה לא היו לה חיים, ילדה במהלך עבודתה, והיא קראה לה על שם אמא שלנו.
נמרוד ברקן: הילדה הזאת נמצאת היום בכיתה י', היא לא ידעה שום חיים אחרים, והיא לא יודעת שום דבר אחר חוץ מזה.
נמרוד ברקן: מנחם בגין, כראש הממשלה, דרש לאסוף את הפליטים הווייטנאמיים בלב ים, ולא הסכים לזרוק אותם מהאונייה, מהנימוק שהעם היהודי יודע מה זה להיות פליט, וצריך לעזור לפליטים.
נמרוד ברקן: לדעתנו, זו חובה אנושית מינימלית לסייע לגר אשר בתוכנו, ואנחנו טוענים, שלגבי ילדים שנולדו בארץ וגדלו כאן, הם זכאים ליחס כזה.
נמרוד ברקן: לכן, אנחנו קוראים לכם לעשות את זה.
נמרוד ברקן: אני גם הבנתי פה, אם שמעתי נכון את משרד המשפטים, שלילדים מסוג כזה יש יחס מיוחד וצריך לבדוק היטב את הנסיבות האישיות שלהם.
נמרוד ברקן: מעולם לא נתבקשנו משהו על ידי העובדת הזרה שטיפלה באמא שלנו, אנחנו שמרנו איתה על קשר וגם עם הילדה.
אבתיסאם מראענה: בזמן שהעובדת ילדה, היא גילדה את הילדה שלה תוך כדי שהיא טיפלה באמא שלך?
נמרוד ברקן: לא, לאחר מכן, אבל היא קראה לה על שם אמא שלי שנפטרה.
נמרוד ברקן: אני הייתי כמה שנים שגריר ישראל בקנדה, ומי שרוצה לראות עליי יכול למצוא אותי בוויקיפדיה.
נמרוד ברקן: במהלך השהות הזאת בקנדה, ראיתי את הברית הקיימת בין הקהילה הפיליפינית והקהילה היהודית, ברית שתיפגע אם יצא מפה שזורקים פה בלי חשבון ובלי שום רגש פיליפינים שיש להם ילדים, וצריך לחשוב גם על זה כשאנחנו עוסקים בנושא הזה.
נמרוד ברקן: אסור לנו לזרוק מעבר לסיפון אנשים שגדלו פה ולא יודעים שום דבר אחר.
נמרוד ברקן: זה בלתי אפשרי לקחת אדם בכיתה ט' או בכיתה י' ולהעביר אותם לארץ אחרת ולהגיד להם שיסתדרו שם עם ההורים שלהם.
נמרוד ברקן: זה לא אנושי, זה פשוט לא אנושי.
נמרוד ברקן: אני מסכים אתכם, אתם משרתי ציבור, והממשלה צריכה לקבל החלטה כמו שהייתה החלטה ב-2010 שהקימה את הוועדה שעמדת בראשה.
נמרוד ברקן: ישראל היא מדינה בעלת אוכלוסייה מגוונת, אבל היא ארץ שיודעת מה זה להיות נדחים ופליטים שחיפשו מקום להיות בו, והיא לא יכולה לעשות דבר כזה.
נמרוד ברקן: בגיל 15 אבא שלי הגיע לארץ כפליט מהונגריה, היה איסור לכניסה לארץ של השלטון הבריטי, כידוע הספר הלבן מ-1939, ובכל זאת הבריטים הכניסו אותו.
נמרוד ברקן: תאר לעצמך מה היה קורה לו אם הבריטים לא היו מכניסים אותו.
נמרוד ברקן: אותו דבר צריך להיות הכלל שמנחה אותנו ביחס שלנו לילדי העובדים הזרים שגדלו פה, חיים פה, והם כל כולם חלק ממדינת ישראל.
אבתיסאם מראענה: תודה רבה אדוני, השגריר לשעבר בקנדה, נמרוד ברקן.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור לד"ר יוסי ברדא, המכון להגירה ושילוב חברתי, מכללת רופין.
אבתיסאם מראענה: שלוש דקות, זה בסדר?
יוסף ברדא: טוב, שלום לכולם.
יוסף ברדא: אני חוקר מזה עשור וחצי את סוגיית ילדי הזרים, בדגש על טובת הילד, אז זה נראה לי ממש מתלבש על נושא הדיון פה.
יוסף ברדא: שמעתי את ההערה שבהחלט נכונה, שטובת הילד מופיעה באמנת הילד.
יוסף ברדא: רק מה שלא מופיע זה מה זה אומר טובת הילד, אף אחד לא בא ופרט את זה לפרוטות ואמר מהי טובתם של אותם ילדים.
יוסף ברדא: אני, במסגרת הדוקטורט שלי באוניברסיטת בר אילן, בחנתי את הסוגייה של טובת ילדי הזרים, ובחנתי עשרות רבות של מחקרים שנעשו בישראל ובעולם, בהקשר של חייהם של ילדי הזרים במדינת היעד שבהם הם חיים.
יוסף ברדא: במחקר עלו תוצאות שמהם אפשר להגיד בצורה חד משמעית שטובת הילד היא לאו דווקא במדינת היעד, וצריך לפתוח את זה לדיון ולבדוק את כלל האפשרויות, וכל מקרה לגופו.
יוסף ברדא: ברשותכם, אני אתן סקירה קצרה של כמה דוגמאות מהמחקרים שנעשו בעולם.
יוסף ברדא: במחקר שנערך בבלגיה בשנת 2011 נמצאה פגיעה במסוגלות העצמית של הילדים לבצע משימות בהצלחה ולהצליח בעתיד.
יוסף ברדא: במחקר שנערך ב-2012 בישראל, נמצא שהילדים סבלו מתסמינים נפשיים כמו תחושת מצוקה, חרדה, דיכאון, בגלל הפער התרבותי שגרם לאפלייתם.
יוסף ברדא: במחקר משנת 2014 הושוו ילדים זרים לילדים מקומיים, ונמצאו מדדים נמוכים בדבר חוסנם הנפשי של הילדים, תסמינים שקשורים לבריאות הנפש כמו חרדה, עויינות, אובססיביות כפייתית, וגם מעורבות בקטטות ונשיאת נשק.
יוסף ברדא: במחקר משנת 2009 באנגליה, נמצא שילדים זרים שחיים במדינה סובלים מסכיזופרניה בשיעור גבוה פי תשעה מהילדים המקומיים.
יוסף ברדא: במחקר משנת 2016 בנורבגיה, נמצא שהילדים סובלים מסכסוכים בין דוריים, פגיעה בסמכות הורית, תחושת בושה ודחייה כלפי ההורים.
יוסף ברדא: במחקר משנת 2009 שנערך בארצות הברית, נמצא שהילדים מגלים אחריות ילדית, שעשויה להוביל להאצה בהתפתחותם והתבגרותם, ולהפרעות רגשיות, התנהגותיות וסומאטיות.
יוסף ברדא: זה ממש על קצה המזלג מתוך כמעט 100 מחקרים שנבדקו בישראל ובעולם.
יוסף ברדא: אני יכול להגיד לכם שגם יש מחקרים שהציגו העדפה ברורה של ההורים שהילדים יחזרו למדינות המוצא שלהם, כמו למשל מחקר משנת 2008 - - -
אבתיסאם מראענה: מאוד ישנים כל המחקרים האלה, 2008, 2009.
יוסף ברדא: לא, יש מחקרים שנעשו בעשור האחרון, 2008, 2017, 2020, יש מחקרים שנעשו בתקופות שונות, אבל הם מציגים מגמה מאוד ברורה.
יוסף ברדא: כמו למשל, המחקר שאמרתי מ-2008 שמדבר על העדפה של ההורים שהילדים יגדלו בסביבה שתשמור את התרבות והערכים הפטריארכליים שלהם.
יוסף ברדא: הם מתייחסים למדינת היעד, מדינה מערבית, כמשהו שעשוי לפגוע בילדים, בתרבות, בשימור המסורת.
יוסף ברדא: במחקר משנת 2011, זרים מאפריקה דיברו על רצון לשלוח את הילדים בחזרה בגלל שהם מציגים את תרבות המערב כמאפשרת מתירנות, סמים, פשע, הפקרות מינית, אלימות וזלזול בדמות האב.
יוסף ברדא: זה מה שההורים אומרים, אלה ציטוטים של ההורים באותם מחקרים.
אבתיסאם מראענה: אני מבינה, אז בעצם כל אוכלוסייה שעלתה לארץ סובלת מאותם דברים, אני לא מצליחה להבין.
אבתיסאם מראענה: כל מיעוט שנמצא בתוך מדינת ישראל, אני בתור מיעוט שנמצא בתוך מדינת ישראל, תאמין לי היה הרבה, מרד בהורים, להתחתן עם יהודי, להיות מערבית, הכל תקף עליי, תוסיף את כל מה שאתה רוצה פה, שים עליי.
אבתיסאם מראענה: אני אומרת לך, אני לא ילדה לאמא עובדת זרה, ויש לי את כל התסמינים, אז אני לא יודעת על מה להתבסס לגבי המחקר שלך.
אבתיסאם מראענה: אבל אולי שווה שתעשה מחקר על ילדי עובדות זרות בארץ ובמקום שתדבר על זה נדבר על אחוזי ההצלחה בשחייה, בספורט, במוזיקה, וגם נבחן כמה באמת הם באמת מכורים לסמים, אז אני מזמינה אותך שתעשה את המחקר שלך בארץ.
יוסף ברדא: קודם כל, התוצאות של המחקרים הם מחקרים שנעשו על ידי פסיכולוגים ואנשי מקצוע בכל העולם, אלה לא מחקרים שנעשו על ידי, אבל חשוב לציין שהמחקרים האלה מתייחסים לילדים זרים, בגלל המאפיינים הייחודיים של ילדים זרים, ואי אפשר להשוות אותם לילדים עולים, עם כל הכבוד.
יוסף ברדא: אז בואי אני אגיד לך למה.
יוסף ברדא: למשל, ההתקשרות עם ההורים בין ילדים זרים לבין הוריהם נפגעת משמעותית במדינת היעד, בגלל שההורים עובדים סביב השעון, הם לא מבלים עם ילדיהם, הם לא פנויים רגשית להעניק לילדים שלהם - - -
אבתיסאם מראענה: גם אני עובדת סביב השעון ופחות עם הילדה שלי, אז מה זה אומר?
יוסף ברדא: אני רק אסכם, ברשותך היו"ר.
אבתיסאם מראענה: אז רגע, שנייה אדוני, אני אתן לך להמשיך, רק נתן לחה"כ יום טוב כלפון, בבקשה, אתה בתור עולה חדש ישן.
יום טוב חי כלפון: עולה חדש וגם חבר הוועדה הזאת.
יום טוב חי כלפון: תודה גברתי, היו"ר, הדיון מרתק, אני חייב להגיד.
יום טוב חי כלפון: לכולנו, כמובן, חשובה טובת הילד.
יום טוב חי כלפון: אני כן בכל זאת רוצה לעשות הבחנה בנוגע לעולים לעומת ילדי עובדי זרים.
יום טוב חי כלפון: העולים שמגיעים לפה, המטרה היא להישאר ולהשתקע פה לעד.
יום טוב חי כלפון: ילדי עובדים זרים, לצערנו, יודעים שהם נמצאים במצב שבו כל יום יכולים לבוא ולגרש אותם, או להרחיק אותם מהארץ הזאת, וזה כן שונה בתפיסה היום-יומית שלהם.
יום טוב חי כלפון: לכולנו חשובה טובת הילד, אבל בגלל שאני חייב לצאת אני גם אתייחס בקצרה לדיון.
יום טוב חי כלפון: חשוב לנו בכל זאת למסגר את הדיון, ובכל זאת לעשות הבחנה, מר ברקן השגריר לשעבר, בין מהגרי עבודה לפליטים, זה לא אותו דבר וכולנו יודעים את זה.
יום טוב חי כלפון: הרי גם אנחנו, הישראליים, יכולים להגר לארצות הברית או לעשות רילוקיישן לתקופה מסוימת, ולהתפתח שם, ייוולדו ילדים שם, ואנחנו לא נצפה ממדינת ארצות הברית או מדינת אירופה כלשהי, שהילדים שלנו יישארו שם ויקבלו אזרחות.
יום טוב חי כלפון: זאת אומרת, רילוקיישן זה יכול להיות גם לתקופה קצרה ולחזור למדינת המוצא.
יום טוב חי כלפון: אני ערים לכך שמדינת ישראל, ברוך השם, היום גדלה, חזקה, ובמובן הזה שהיא גם מושכת אוכלוסיות ממדינות פחות עשירות.
אבתיסאם מראענה: השבח לאל.
יום טוב חי כלפון: ולכן, מה שקורה הוא, שאנחנו לא יכולים לאפשר, מבחינת מדיניות הגירה, מדיניות הממשלה, מדיניות הכנסת, לפתוח את שערי מדינת ישראל לכל מדינות העולם, וזו מדיניות שהיא דומה גם לרוב המדינות המערביות המתקדמות מבחינה כלכלית.
יום טוב חי כלפון: אז מצד אחד, כמובן, יש את טובת הילד ואת הרגישות הנדרשת, ותודה לך גברתי היו"ר, שאת שמה את זה על השולחן, אבל מצד שני, בכל זאת מדינת ישראל צריכה לדעת לנהל את שעריה ואת המדיניות שלה.
יום טוב חי כלפון: ושוב, אני ממש מדגיש, העם היהודי היה פליט ואנחנו מכירים את זה, יש הבחנה בין פליטים, זאת אומרת אנשים שהם נרדפים במדינת המוצא שלהם ושאם נרחיק אותם לשם בחזרה אז הם יהיו בסכנת חיים, ומדינת ישראל גם חתומה על אמנות בין-לאומיות בעניין הזה, לבין מהגרי עבודה.
יום טוב חי כלפון: אלה שני דברים שונים, תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: כן, בבקשה סיכום.
יוסף ברדא: ממש סיכום.
יוסף ברדא: על בסיס המחקרים האלה שבחנו בעבודת המחקר, אני חושב שצריך לשים דגש מיוחד על טובתם של הילדים, עם התייחסות לילדים עצמם ולא עם התייחסות למבוגרים שסובבים אותם, זה דבר שהוא מאוד חשוב.
יוסף ברדא: כמובן שכל זה צריך להיות על בסיס פסיכולוגי ומקצועי, לא על כל מיני כאלה ספינים שאנחנו זורקים באוויר ומייחסים להם מה טוב להם ומה לא טוב.
יוסף ברדא: כמובן, שצריך להתייחס להיבטים שונים, כמו למשל, משך השהות בישראל, גיל הילד, קשר עם ההורים, קשר עם המשפחה במדינת המוצא, המצב המנטלי והמצב הפסיכולוגי של הילדים.
יוסף ברדא: בכל מקרה, ככל שמחליטים להחזיר את הילדים למדינת המוצא, להרחיק אותם למדינת המוצא, אנחנו רואים חשיבות בלנקוט באמצעים שונים שיגשימו את טובת הילד בהקשר הזה.
יוסף ברדא: כמו למשל אי הפרדה מההורים, זה דבר שנאמר פה, כמובן שלא מפרידים ילד מההורים שלו.
יוסף ברדא: החזרה עם סיום שנת הלימודים, ככל שזה מתאפשר, אמר את זה יוסי פה שזה נעשה, ובאמת צריך שזה אולי ייעשה בצורה רחבה יותר.
יוסף ברדא: שימוש בחלופות מעצר, נאמר פה שזה כלי נשק יום הדין, זה דבר שלא צריך לעשות מלכתחילה, לעצור ילדים כמובן.
יוסף ברדא: והכנה של הילדים לקראת החזרה למדינת המוצא, ככל שהם צריכים לחזור, אם זה מבחינה תרבותית, אם זה מבחינה שפתית, כדי להגשים את טובת הילד בהקשר הזה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור לשרון אוסטריה, בבקשה.
שרון אוסטריה: שלום לכולם, אני שרון אוסטריה מארגון UCI, ארגון של אימהות שהגיעו לישראל כדי לטפל בקשישים ובאנשים עם צרכים מיוחדים.
שרון אוסטריה: יחד אנחנו נאבקות כדי להגן על הילדים שלנו מהסכנה של מעצר, כלא וגירוש.
שרון אוסטריה: הילדים שלנו נולדו וגדלו כאן בישראל, הם לא מכירים ארץ אחרת, הם מדברים עברית, הם לומדים במערכת החינוך הישראלית, הם פשוט ישראליים, ובכל זאת, הם בסכנת גירוש מהארץ.
שרון אוסטריה: הילדים שלנו לא קיבלו מעמד בהחלטת הממשלה בשנת 2010.
שרון אוסטריה: לכן, הם לא מוגנים.
שרון אוסטריה: לפני שנתיים, בקיץ, התחיל משרד הפנים לעצור, לכלוא ולגרש ילדים.
שרון אוסטריה: יותר מ-25 משפחות נעצרו, וילדים נלקחו מהבתים שלהם, מהמיטות שלהם, לכלא.
שרון אוסטריה: הילדים שלא נעצרו, התחבאו בבתים כל הקיץ, הם פחדו לצאת החוצה, אולי יראה אותם שוטר או פקח.
שרון אוסטריה: הם פחדו ללכת לישון כי אולי יבואו לקחת אותם בלילה.
שרון אוסטריה: אחרי הקיץ, בזמן הלימודים, זה לא נפסק.
שרון אוסטריה: עוד ילד נתפס, עוד ילדה בכלא.
שרון אוסטריה: עברו עוד שנתיים שלמות של פחד, ולילדים שלנו עדיין אין מעמד ומשרד הפנים עדיין מנסה לגרש אותם.
שרון אוסטריה: אני גם מדברת אל הילדים שלי.
שרון אוסטריה: עדיין הייתה לי ויזה כשנולדה הילדה הקטנה שלי.
שרון אוסטריה: פעם הגיעו פקחי ההגירה אל הבית שלי וראו שיש שם ילד, אבל הם לא לקחו אותנו כי עוד הייתה לי ויזה.
שרון אוסטריה: המעסיקים שעבדתי אצלם תשע שנים, התייחסו לילדות שלי כמו לנכדות שלהם.
שרון אוסטריה: הם לא רצו שהן יגדלו לבד בפיליפינים, הם לא ויתרו עליי למרות שהיו לי שתי ילדות.
שרון אוסטריה: מאז, הילדות שלי גדלו וכבר אי אפשר לעקור אותן מהארץ, מהתרבות, מהקהילה, מהחינוך, ומהחברים שלהם כאן בישראל, ואני שואלת, אם אני עשיתי טעות, למה הן צריכות לסבול?
שרון אוסטריה: באוגוסט 2019, פקחי ההגירה פרצו לבית שלי פעמיים.
שרון אוסטריה: אנחנו כבר לא היינו שם, התחבאנו במקום אחר.
שרון אוסטריה: הילדה הקטנה שלי שואלת אותי, האם צריכים שוב להתחבא.
שרון אוסטריה: אז בבקשה, אל תענישו אותה, אל תענישו את הילדים.
שרון אוסטריה: אנחנו מבקשות עזרה, בשביל הילדים שנולדו בארץ הזו, כאן בישראל, במקום היחיד שהם מכירים ואוהבים.
שרון אוסטריה: אנחנו מקוות שיש לכם גם מקום בלב לילדים, הם לא עשו שום דבר רע, הם רק רוצים להפסיק לפחד, ולחיות בבית שלהם כאן בישראל.
שרון אוסטריה: אנחנו מבקשות מכם היום לעזור להם, להקים ועדה בין-משרדית כדי להסדיר את המעמד של הילדים.
שרון אוסטריה: תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: תודה, שרון.
אבתיסאם מראענה: בת, את רוצה להגיב או להתייחס?
ליליבת' פרנקו: בוקר טוב לכולם, שמי בת.
ליליבת' פרנקו: קודם כל, אני רוצה להודות לחברת הכנסת אבתיסאם מראענה, שאת הזמנת אותנו לדיון הזה הכל כך חשוב לילדים שלנו, לעתיד שלהם.
ליליבת' פרנקו: הגעתי לפה לארץ כשהייתי בת 24, קטנה, כדי לטפל באנשים קשישים סיעודיים, ולמזלי נפלתי על משפחה שהתייחסו אליי כמו אל חלק מהמשפחה שלהם.
ליליבת' פרנקו: אהבתי את הסבתא שלי עד כדי כך שקראתי לבת שלי יעל, על השם שלה.
ליליבת' פרנקו: האמנתי שהשם הזה זך, אז נתתי לה את זה, כי ראיתי את הסבתא שהייתה חזקה וחמה מאוד.
ליליבת' פרנקו: אחרי כמה שנים היא נפטרה, וחשבתי לעבור לארץ אחרת, כי אולי שם יהיה יותר טוב בשבילי, אבל אנחנו עובדים זרים, והתאהבתי ונכנסתי להריון.
ליליבת' פרנקו: באותו זמן שנכנסתי להריון אני כבר מצאתי עבודה אחרת עם סבא, טיפלתי בסבא 12 שנים.
ליליבת' פרנקו: רציתי לשלוח את הילדה שלי בחזרה לפיליפינים, אבל הוא לא הסכים, הוא היה לבד בבית, והוא אמר לי, לא, הילדה היא כמו הנכדה שלי, כמו בשר ודם שלי, ככה הוא אמר.
ליליבת' פרנקו: אז השארתי אותה פה בארץ, היא גדלה איתו, הוא מלמד אותה בשפה שלו, ערבית, כי הוא מעירק.
ליליבת' פרנקו: כל פעם שאנחנו יוצאים הוא לא רצה להשאיר את הילדה בבית, הוא אמר שהילדה צריכה לבוא כי אם היא כמו הבת שלי אז היא כמו הנכדה שלו.
ליליבת' פרנקו: אמרתי לו שהוא בסכנה, ברגע שמישהו יראה אותנו ממשטרת ההגירה, ואני איתך וישאלו אותי אם יש לי רישיון, אבל אין לי רישיון כבר, כי ברגע שאנחנו נכנסות להריון ונולדים הילדים שלנו, אנחנו מאבדות את הרישיון שלנו, לא נותנים לנו יותר, למרות שאני עובדת עם בן אדם שנמצא לבד בבית והוא זקוק לי בהכל.
ליליבת' פרנקו: כל פעם שאנחנו יוצאים אנחנו מרגישים פחד, והילדה שלי איתי אז גם הילדה שלי מפחדת, אין מה לעשות, חייבים לחיות בפחד כל הזמן.
אבתיסאם מראענה: בת כמה יעל היום?
ליליבת' פרנקו: יעל כבר בת 15, ואוהבת לצייר, אוהבת את ישראל, אוהבת להיות עם חברים שלה בבית הספר.
ליליבת' פרנקו: כל פעם היא שואלת אותי אם יש לה הזדמנות להישאר כי פה העתיד שלה, אני מנסה להסביר לה שאני לא יודעת, אולי.
ליליבת' פרנקו: אני משכנעת אותה לנסוע לפיליפינים בחזרה, אבל היא לא רוצה, היא אומרת שהמוצא שלה פה, היא נולדה פה, היא אומרת לי שאני יכולה לחזור לפיליפינים כי אני נולדתי שם, והאמת שזאת התוכנית שלי.
ליליבת' פרנקו: ברגע שיעל יכולה להיות לבד פה בארץ אני אחזור לפיליפינים, כי זה המוצא שלי, נולדתי שם, אני מכירה את התרבות, יעל לא מכירה את התרבות של הפיליפינים, היא חוגגת איתכם, היא לא אוכלת ביום כיפור והיא הולכת לבית כנסת למרות שהיא לא יהודייה.
ליליבת' פרנקו: בזמן הזה של יום כיפור ישבנו בחוץ כי אי אפשר להיכנס לבית הכנסת.
ליליבת' פרנקו: גבר אחד ראה אותנו והוא אמר לנו שבגללנו יש קורונה פה בארץ, כי אנחנו זרים מאסיה.
ליליבת' פרנקו: הסברתי לילדה שלי שלא תשמע ממנו שום דבר כי זה לא אמת, האמת היא מה שיש לה בתוך הלב שלה, שהיא אוהבת את הארץ, וכל החברים שלה פה.
ליליבת' פרנקו: היא הסכימה איתי והתרחקנו ממנו.
ליליבת' פרנקו: כל פעם היא שואלת אותי האם אנחנו באמת זרים.
ליליבת' פרנקו: אני אולי זרה, אבל היא מרגישה שהיא חלק מישראל, היא חלק מהתרבות, הכל, ישראלית לגמרי.
ליליבת' פרנקו: אפילו היא אוכלת את האוכל הישראלי, היא לא אוכלת את האוכל של הפיליפינים, רק פסטה ושניצל כל הזמן, סלט, בפיליפינים לא אוכלים סלט, רק דגים והיא לא אוכלת דגים כל כך, רק את האוכל שלכם.
ליליבת' פרנקו: בגלל זה אנחנו פה, היום, אנחנו מבקשים מכם לשמוע את הילדים שלנו.
ליליבת' פרנקו: זה לא בשבילנו, אנחנו לא באים לפה בשביל עצמנו, כלומר, בשביל להיות עשירים או מסיבות כלכליות, זה בשביל הילדים שרוצים לגדול אתכם, רוצים להתגייס לצבא, מוכנים להגן על ישראל, הנה כמו מייקל שתמיד אומר לנו שהוא הולך להיות בצבא להגן על ישראל, כי הוא מוכן, זאת הארץ שלו והוא אוהב את הארץ שלו.
ליליבת' פרנקו: תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: תודה, בת.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לנסות לסכם דיון כל כך מרגש, מצד אחד, ומהצד השני יש פה המון כאב והתמונה היא כל כך מורכבת.
אבתיסאם מראענה: אין לי הרבה מילים להגיד לילדים ולתמידות ולתלמידים שנכחו פה, באמת, אין לי הרבה מה להגיד ואני גם לא יכולה להבטיח שום הבטחה.
אבתיסאם מראענה: אני יכולה להבטיח דבר אחד, שאני בן אדם שרואה אתכם, ואני רק מאחלת לכם חיים טובים, שתפסיקו להרגיש נרדפות ונרדפים במקום הזה, שתלכו לישון בלילה ותחלמו רק חלומות טובים על איך תהיו כשתהיו גדולות וגדולים, אם זה בארץ הזאת או אם זה בארץ אחרת, אבל שתהיו מוגנות ומוגנים בכל מקום שתהיו בו.
אבתיסאם מראענה: אני אגיד לכם תודה, תודה שבאתם, והקול שלכם תמיד יישמע כאן.
אבתיסאם מראענה: אני באופן אישי אעשה הכל, את כל מה שאני יכולה, על מנת לשמור גם על המדינה הזאת שאנחנו חיות כולנו בתוכה, וגם עליכם, שלא תיפגעו.
אבתיסאם מראענה: אם תהיו איתנו אז תהיו מחובקות, ואם לא תהיו איתנו אנחנו נמשיך לחבק אתכם.
אבתיסאם מראענה: אנחנו נעשה את כל מה שצריך לטובתכן ולטובתכם.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לסכם את הדיון ולפנות למשרדי הממשלה, ולהגיד קודם כל - - -
יולי יואל אדלשטיין: אני יכול לבקש, ברשותך, בקשה לפני שאת מסיימת?
אבתיסאם מראענה: בבקשה, בהחלט.
יולי יואל אדלשטיין: תראו, בארבע השנים האחרונות, היחידה ליציאה מרצון, שהיא כפופה אליי, הוציאה מרצון כ-1,200 ילדים מהארץ, חלקם סודנים ואריתראים וחלקם מכל העולם.
יולי יואל אדלשטיין: 1,200 ילדים יצאו מפה מרצון, בסיוע שלנו.
יולי יואל אדלשטיין: אני מבקש, במעמד הזה, להעביר מסר, שמי ששוהה פה באופן בלתי חוקי, יקום ויעזוב את מדינת ישראל, לבד או באמצעותנו, על מנת באמת לצמצם אי נעימויות כפי שאנחנו רואים פה.
יולי יואל אדלשטיין: זה החוק כרגע, אלא אם החוק ישתנה, כרגע זה החוק.
יולי יואל אדלשטיין: אני באמת מבקש פה בבית הזה מכולם להעביר את המסר, שהשוהים הבלתי חוקיים יקומו ויצאו ללא צורך באכיפה.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מוכנים לסייע בכל מה שצריך.
אבתיסאם מראענה: אז בואו נסכם דבר כזה בדיון, אנחנו נגיד שהייתי מאוד רוצה ושמחה, והוועדה אפילו קוראת לממשלה להקים ועדה בין-משרדית, לבחינת שאלת מעמדם של ילדי מהגרות ומהגרים הלומדים והלומדות במערכת החינוך הישראלית.
אבתיסאם מראענה: עשינו את זה ב-2010, בואו נעשה את זה עכשיו.
אבתיסאם מראענה: המון שאלות יעלו, המון דיונים, דברים משתנים, דברים קורים, אנחנו בתהליכים של למידה, זה לא אומר שמישהו פה מעודד השתקעות, אבל יש כאן אוכלוסייה שלמה והגיע הזמן, לא הגיע הזמן כי הרי עשינו את זה ואני לא ממציאה פה את הגלגל, עשינו את הדבר הזה, בואו ניתן לדבר הזה עוד הזדמנות.
אבתיסאם מראענה: אני מאוד מבקשת וקוראת להקמת ועדה בין-משרדית, וכרגע בזמן הזה, עד שתקום, ואני מאוד מקווה שתקום ועדה בין-משרדית שתבחן את המעמד של אותם ילדים וילדות שלומדות בבית הספר, אני מאוד מבקשת להפסיק את האכיפה של אותם ילדים וילדות, אותם תלמידים ותלמידות.
אבתיסאם מראענה: זאת הבקשה שלי, עד שתקום הוועדה.
אבתיסאם מראענה: בואו נצא למשא ומתן, בואו נצא לדיאלוג, בואו ננסה לפחות את הדרך הזאת כדי לצמצם פגיעה, ומי שעל הדרך רוצה לצאת מרצון כמו שיוסי ביקש, בבקשה שיצאו מרצון, אני מקווה שיקשיבו.
שונית שחר: גברתי, גם חוץ מהחלטות ממשלה ממלכתיות, יש גם הליך הומניטארי שאפשר לפנות ולהגיש בקשה.
שונית שחר: לצערי הרב, אנחנו נתקלים במצב שבו רק בשלב שאנחנו מגיעים להליך אכיפה, רק אז אותן משפחות פונות להליך ההומניטארי.
אבתיסאם מראענה: אז יכול להיות שצריך לחדד נהלים, אני מבקשת לכתוב את זה בפרוטוקול.
שונית שחר: הנהלים מפורסמים, גברתי יכולה לשאול, אבל יש אנשים שנמצאים פה למעלה מ-20 שנה ולא הגישו בקשה לשום מעמד, ויש כאלה שנדחו בוועדה המיוחדת שהוקמה ועדיין נשארו פה, אז צריך גם לחשוב על אלה.
שונית שחר: אם יש ועדה שאומרת שאלה המקרים שיכולים לקבל, אז מה קורה עם מי שלא מקבל, הוא צריך לצאת מפה.
אבתיסאם מראענה: שאלות טובות, אני מסכימה איתך.
שונית שחר: אנחנו רואים פה שכאלה שנדחו המשיכו להישאר, זה נאמר פה בדיון.
אבתיסאם מראענה: שאלות מצוינות, שאלות טובות.
אבתיסאם מראענה: הוועדה מבקשת מרשות האוכלוסין וההגירה לקבל, בתוך כחודש, אני מקווה שזה מספיק, פירוט אודות הסטטוס של ה-300 מקרים שהוזכרו בדיון שבעניינם מתקיימים הליכים והוצאת צו הרחקה.
אבתיסאם מראענה: זה בסדר, יוסי?
אבתיסאם מראענה: אתה תעמוד בזה?
יולי יואל אדלשטיין: אני אשתדל.
אבתיסאם מראענה: אני אודה לך.
אבתיסאם מראענה: תודה רבה שבאתם, אני ממש מודה על הדיון המכבד, יחסית להיסטוריה של הדיונים במעמד של כל מי שנכחו כאן.
אבתיסאם מראענה: אז אני רוצה להגיד תודה, עמדתם בגבורה בדיון מכבד וכיבדנו את האורחות והאורחים שלנו הצעירות והצעירים, ואנחנו נמשיך לקיים את הדיונים שלנו ולעקוב.
אבתיסאם מראענה: יש לנו ביקור בכלא גבעון ב-30 בדצמבר, אנחנו נבקר שם עם הוועדה, מי שרוצה ורוצה להצטרף אז בבקשה.
אבתיסאם מראענה: הדיון הסתיים, תודה רבה, יום יפה, אנחנו כאן תמיד.
אבתיסאם מראענה: אני שמחה לפתוח את הדיון היום, בנושא נורא חשוב, נושא לשינוי שיטת העסקה לעובדות ועובדים זרים בענף הסיעוד.
אבתיסאם מראענה: זה אחד הנושאים הכי – מה זה הכי, אנחנו כל הזמן בנושאים בוערים וחשובים כל-כך – אבל הסוגייה של שינוי שיטת העסקה, הוא דיון שמתחיל לקרות בכל כך הרבה מישורים, בכל כך הרבה – גם בינינו, מגיעות אלינו הרבה פניות, לגבי הסוגייה הזאתי ואנחנו שומעות המון המון דעות – ולכן הדיון הזה מתקיים.
אבתיסאם מראענה: הוא ימשיך להתקיים, כי אני חושבת שזה סוגייה מאוד גדולה ורחבה, שמצריכה מאיתנו הרבה קשב והרבה תשומת לב והרבה דיונים ושיקולי דעת.
אבתיסאם מראענה: אז יש לנו רשימת דוברות ודוברים די רחבה.
אבתיסאם מראענה: אני ממש ממש רוצה לבקש, מכל מי שיש לו רשות דיבור ונרשמה ונרשם מראש, להקפיד על לוח זמנים.
אבתיסאם מראענה: אני מתארת לעצמי שיש הרבה – בדרך כלל, יש דברים נורא דומים, הרבה הסכמות ופחות הסכמות – אבל תשתדלו לעמוד בלוח הזמנים, כי אני לא רוצה לגרור דיון מאוד מאוד ארוך, אני גם רוצה להגיע, בסופו של דבר, למצב שבו אנחנו כן מתקדמות, לגבי הסוגייה הזאתי.