GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ענבל משש: אני רק אומר שגם אנחנו, כמובן, שותפים למאבק הזה בתופעת הסחר, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא גם עם דינה, אנחנו שותפים בכל הצוותים שלה, גם עם שרית, אנחנו מסייעים בזיהוי ודיווח ברגע שיש חשד להיות עובד קורבן סחר.
ענבל משש: אנחנו גם שותפים גם במניעה, גם באכיפה וגם בהגנה.
ענבל משש: בהיבטים של מניעה, זה גם בהקשר של בקרה מוגברים בנמלי התעופה או טרם הכניסה לישראל.
ענבל משש: דיברו פה רבות על ההסכמים הבילטרליים, שהוא מנגנון חשוב ביותר למניעת גביית דמי תיווך, וגם להליך גיוס שהוא שקוף.
ענבל משש: כן יש זכותונים שמופצים לעובדים הזרים על ידי רשות האוכלוסין וההגירה, תוך כדי דיון שלחתי אותם למיכל, גם יידוע של העובדים הזרים על הזכויות שלהם עוד טרם ההגעה שלהם.
ענבל משש: גם הכשרות שאנחנו עושים לעובדי הרשות בקורסים שונים, וגם בהשתתפות פעילה של עובדים שלנו בקורסי סחר שמובילה שרית במשטרת ישראל.
ענבל משש: אנחנו גם עושים סקר דו שנתי על מצבם של העובדים הזרים בענפים השונים, שמפורסם.
ענבל משש: דיברתם על מרכז הפניות לעובדים זרים.
ענבל משש: אני אומר, המרכז הוא מרכז פניות לעובדים להגיש תלונות ולקבל מידע, הוא לא מרכז שהתפקיד שלו הוא לזהות קורבנות, אבל ודאי וודאי כשעולה חשד למקרה חמור, אז אנחנו גם מסייעים לעובדת עם נציגים, להגיע למשטרת ישראל ולהגיש תלונה.
ענבל משש: עוד נושאים ברמת היידוע, אז אנחנו גם מחייבים לפרסם את פרטי הקשר של הממונה על זכויות העובדים הזרים אצל כל המעסיקים.
ענבל משש: אנחנו כמובן גם עושים ביקורות על מגורים וביקורות שכר על עובדים זרים.
ענבל משש: בהקשר של הגנה, כל קורבן סחר מקבל מרשות האוכלוסין וההגירה רישיון עבודה למשך שנת שיקום, אז אנחנו כן רואים את עצמנו, בוודאי ובוודאי שותפים ועובדים בשיתוף פעולה, וכמובן, יש עוד המון מה לעשות.
ענבל משש: תודה.
אבתיסאם מראענה: תודה רבה, גברתי.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לסכם את הדיון הזה, וקודם כל גם להגיד תודה רבה לצוות הוועדה שלי, יש לי צוות מהמם של נשים מדהימות, וגם גברים מהממים.
אבתיסאם מראענה: מנהלת הוועדה, מיכל דיבנר כרמל, אני רוצה להגיד תודה ליעל אורבך, היועצת הפרלמנטרית שעובדת איתי בלשכה, ליועצת המשפטית שלנו בוועדה, עוה"ד נועה בן שבת, לדוברים של הוועדה, נועם עינב ואורי שאיתנו מהבית.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה להודות לכל מי שהגיעה והגיע, תמיד אתן עושות לנו טוב בזה שאתן שופכות אור, בטח ובטח אחרי שהיה לנו חג חנוכה, שבו אנחנו רוצות לגרש את הרוע ולקבל רק את הטוב.
אבתיסאם מראענה: אני אסכם עכשיו את הדיון.
אבתיסאם מראענה: לאחר הדיון הזה מתחדדת תמונה מדאיגה של תופעות ניצול והפרת זכויות, עד כדי תופעות סחר בבני אדם.
אבתיסאם מראענה: משרד המשפטים, בהובלת עוה"ד דינה דומיניץ, מתאמת המאבק בסחר בבני אדם, שופכים אור על סוגיות שצריכות להדיר שינה מעינינו.
אבתיסאם מראענה: אני קוראת לרשויות הרלוונטיות לטפל בתופעות הקשות שנחשפו אליהן, ומזמינה את משרדי הממשלה הרלוונטיים להאיץ את הטיפול והמענה, ומציאת הפתרונות המיידיים במטרה למגר עד אפס את התופעות שעלו בדיון.
אבתיסאם מראענה: הוועדה תעמוד בקשר ישיר עם הגורמים בנוגע לסוגיות.
אבתיסאם מראענה: אני קוראת למשרדי הממשלה לפעול להרחבת כוח האדם בגופי האכיפה והפיקוח.
אבתיסאם מראענה: אני ממש ממש צובעת את זה בצבע אדום, ואנחנו נפעל בשיתוף פעולה על מנת לבקש לאכוף ולפקח על הסוגייה הזאת.
אבתיסאם מראענה: זאת סוגייה של מחסור בכוח אדם, שיכולה בהחלט למזער כל כך הרבה נזקים.
אבתיסאם מראענה: אנחנו נעמוד על כך, ואני דורשת ממשרד הכלכלה ומשרד החקלאות ומשטרת ישראל, לתגבר את הכוח של עובדות ועובדים, של פקחים ופקחיות, שוטרות ושוטרים, על מנת שיוכלו לזהות ולאכוף במקרים של הפרות קשות ואף לאתר קורבנות סחר.
אבתיסאם מראענה: אני קוראת לרשות האוכלוסין, יחד עם המתפ"ש, משטרת ישראל, רשות המיסים, משרד המשפטים, וזרוע העבודה, לפעול בהקדם להקמת הצוות המשותף שיעסוק באכיפה בנוגע לסחר בהיתרים של הפועלים הפלסטיניים.
אבתיסאם מראענה: זאת סוגייה שעלתה בדיון לפני חודשיים, אולי פחות, ואני מחכה שהצוות הזה יתכנס, ואנחנו ממתינות וממתינים לשמוע דיווחים מכינוס הפורום בהקדם האפשרי.
אבתיסאם מראענה: נושא המשתלמות והמשתלמים בחקלאות, על משרד החקלאות ורשות האוכלוסין לקיים בדיקה מעמיקה בהמשך לטענות שעלו בדיון.
אבתיסאם מראענה: הוועדה תקבע דיון בנושא בתקופה הקרובה.
אבתיסאם מראענה: נשמח לקבל ממשטרת ישראל את תוצאות הפיילוט בנוגע לילדים וילדות מקבצות ומקבצי הנדבות.
אבתיסאם מראענה: אני קוראת למשטרה ולגופים הנוספים המעורבים להמשיך ולעסוק בפעולות האכיפה למיגור התופעה.
אבשלום וילן: רק הערה אחת, גברתי היו"ר, כל נושא המשתלמים הוא פחות של משרד החוץ מבחינה מיניסטריאלית.
אבתיסאם מראענה: מעולה, אז אני מטילה את האחריות על משרד החקלאות וגם משרד החוץ, ואנחנו נמשיך לעקוב.
אבתיסאם מראענה: תודה על התיקון.
אבתיסאם מראענה: שיהיה לנו יום יפה, תודה רבה ולהתראות.
אבתיסאם מראענה: בוקר טוב לכולן ולכולם, שלום, ברוכות הבאות וברוכים הבאים ילדות וילדים, תלמידות ותלמידים.
אבתיסאם מראענה: אני מאוד שמחה לארח אתכן ואתכם בוועדה, אנחנו גם נקשיב לכם תכף, אז תרגישו בנוח ותכינו את הנאומים, בסדר?
אבתיסאם מראענה: הדיון שלנו להיום, הוא בעצם דיון בנושא מדיניות הגירוש של ילדי העובדות והעובדים הזרים, בדגש על מדיניות האכיפה כלפי תלמידות ותלמידי בתי הספר.
אבתיסאם מראענה: לפני שאני מתחילה את הדיון, אני מחויבת לקרוא פסקה מאוד חשובה, מכיוון שיש לנו פה נוכחות של תלמידות ותלמידים, קטינים וקטינות, ולכן אנחנו מחויבות להדגיש את הנושא, על מנת לשמור עליכן ועליכם.
אבתיסאם מראענה: כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת, יש פה מצלמות והכל מוקלט והכל משודר, ויש לנו ערוץ שנקרא ערוץ הכנסת.
אבתיסאם מראענה: כמובן שהפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.
אבתיסאם מראענה: ככל שיעלו עניינים הנוגעים לקטינים וקטינות, אלה אתם שמתחת לגיל 18, שיש חשש שעברו, אני מקווה שלא אבל אם וכאשר, הטרדה מינית, פגיעה מינית, עבירת אלימות או כל עבירה של התעללות, שיעלה דבר שיש בו לייחס להם עבירה, או מקשר אותם לבדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטרי, או להליך פלילי המתנהל בבית משפט, חל איסור על פרטים מזהים שלהם, ולכן הם לא יצולמו או יוקלטו, לא נשמע ולא נראה אותם, ולא יכללו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול של הדיון.
אבתיסאם מראענה: כמו כן, בגלל רגישות הנושאים הצפויים לעלות בישיבה זו, אני קובעת כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שתהיה בקשה או יעלה צורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים המזהים את הדוברות, קטינים, קטינות, ובמיוחד לדוברות ולדוברים כפי שנאמר לעיל, או ככל שזה יידרש, לבקש ממשתתף אחר בישיבה.
אבתיסאם מראענה: זהו, זה הדבר שאני הייתי מחויבת להקריא.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לציין משהו מאוד חשוב.
אבתיסאם מראענה: הדיון שלנו הוא דיון מיוחד במינו.
אבתיסאם מראענה: המיוחדות שלו היא משום שיש לנו השתתפות של תלמידות ותלמידים, הם בטח לא מנוסות ומנוסים בישיבות כאלה בכנסת ובוועדות, אז בבקשה, אני מאוד מבקשת שהדיון הזה יהיה דיון מכבד, כל פעם שתינתן רשות דיבור למי שנרשמה ונרשם מראש, שייקח בחשבון שהוא מסתכל לילדה שלו בעיניים, או לילד שלו בעיניים, או לאחיין שלו בעיניים, או לאחיינית שלו, או בבית הספר עם התלמידות והתלמידים שלהם.
אבתיסאם מראענה: בקיצור, קחו בחשבון שיש עיניים מדהימות שמסתכלות עליכם ושומעות ומקשיבות.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה מאוד לבקש שהדיון הזה יהיה מכבד, גם בגלל הנוכחות שלהם ובכלל, כי אנחנו בכנסת ישראל, בוועדה לעובדות ועובדים זרים, ומי שיחרוג מהבקשה הזאת, מבלי שאני אפילו אבקש, הוא מוזמן להמשיך את הצעקות או את הדיבורים שלו או שלה, מחוץ לחדר הזה.
אבתיסאם מראענה: אז תבטיחו לי שנקיים דיון תרבותי, והוא לא יהיה הראשון ובטח לא האחרון בסדרת הדיונים הזאת.
אבתיסאם מראענה: הדבר הראשון שהייתי רוצה זה לשמוע את מייקל פינדה, בוקר טוב מייקל.
אבתיסאם מראענה: אתה יכול להוריד את המסכה בזמן שאתה איתנו.
אבתיסאם מראענה: מייקל, אתה תלמיד בית ספר?
מייקל פינדה: כן, בפסגות ביהוד.
אבתיסאם מראענה: בפסגות ביהוד, בבקשה.
אבתיסאם מראענה: אתה כתבת לנו מכתב, ואתה רוצה להקריא לנו אותו, יש לך שלוש דקות להקריא את המכתב שלך.
מייקל פינדה: אני מייקל, תלמיד כיתה ט' בבית ספר פסגות ביהוד.
מייקל פינדה: אני רוצה לספר לכם את הסיפור שלי, איך נעצרתי ואיך שוחררתי.
מייקל פינדה: הכל התחיל ב-06:00 בבוקר ב-21 ביולי 2019.
מייקל פינדה: דפקו לנו בדלת, אמא שלי אמרה לי לא לפתוח את הדלת, לא הבנתי למה ונשארתי במיטה מפוחד.
מייקל פינדה: בסופו של דבר אמא שלי פתחה את הדלת, באתי איתה, ראיתי שלושה שוטרים ולא ידעתי למה אבל אמרו לנו לארוז מזוודה.
מייקל פינדה: אמא שלי ארזה מזוודה בזמן שאני חושב לעצמי, מה קורה פה?
מייקל פינדה: למה זה קורה לי?
מייקל פינדה: בסוף לקחו אותנו למקום שבו עשו לנו חקירה, והחליטו לגרש.
מייקל פינדה: לקחו אותי לתא מעצר, ישנו שם שבוע מפוחדים ולא יודעים מה לעשות.
מייקל פינדה: בלילות, אמא שלי בכתה, ואני רק אמרתי לה שהכל יהיה בסדר ונעבור את זה.
מייקל פינדה: לילה אחד שמעתי שצועקים "לשחרר את מייקל", אמא שלי בהתחלה חשבה שאני מדמיין, אבל בסוף הבנתי שזה אמיתי.
מייקל פינדה: אלה היו החברים שלי שהגיעו מיהוד, הם הצליחו למצוא את התא שלי וצעקו "הנה מייקל!", לא האמנתי שהם באמת שם, שהחברים שלי הגיעו, אבל בסוף התפרקתי.
מייקל פינדה: עבר שבוע, ובעזרת החברים שלי וראש העיר של יהוד, הצלחנו להשתחרר.
מייקל פינדה: חברים שלי סיפרו לי מה קרה, בקבוצה הכיתתית כתבו שמייקל בחדשות, כולם חשבו שזכיתי בגביע שח מט, כי הם ידעו שאני שחקן טוב.
מייקל פינדה: אבל, אז הם גילו שרוצים לגרש אותי, לכן הם ארגנו את כולם מבית הספר ובאו לשחרר אותי.
מייקל פינדה: יש לי חברים טובים, אבל אני לא האמנתי שלאנשים כל כך אכפת ממני, לא חשבתי שיהיו כתבות או הפגנות עליי.
מייקל פינדה: אני יודע שעדיין יש משפט, אבל לפחות השתחררתי.
מייקל פינדה: אני כל כך בר מזל שיש לי חברים כאלה, וכל כך הרבה אנשים שאכפת להם, ואת אמא שלי, בלעדיהם לא הייתי מי שאני עכשיו.
מייקל פינדה: אני כל כך שמח על זה, ואני רוצה להודות לכולם.
מייקל פינדה: חשוב לי להישאר פה, מכיוון שכל חיי גדלתי פה, עם החברים שלי.
מייקל פינדה: ישראל היא הבית שלי, ביום ששוחררתי, אמרתי לעצמי שכשאהיה גדול אני אהיה עורך דין ואני אעזור לאחרים כמו שעזרו לי.
מייקל פינדה: אני מחכה ליום הזה.
אבתיסאם מראענה: תודה, מייקל.
אבתיסאם מראענה: אתה יכול להגיד לי במשפט אחד מה הרגשת כשישבת שבוע בכלא?
אבתיסאם מראענה: היית עם אמא באותו תא?
מייקל פינדה: פחד.
אבתיסאם מראענה: ממה?
מייקל פינדה: מזה שאם אני אהיה מגורש, זאת תהיה התחלה חדשה בשבילי, מדינה חדשה, מקום חדש.
מייקל פינדה: פשוט הייתי בלחץ ממה שיקרה לי בעתיד.
אבתיסאם מראענה: ובתוך השבוע הזה בעצם אמא הייתה איתך?
מייקל פינדה: כן.
אבתיסאם מראענה: ומי חיזק אחד את השנייה?
מייקל פינדה: תכלס, אמא שלי בכתה כפי שאמרתי, ואני חיזקתי אותה.
אבתיסאם מראענה: מה אמרת לה?
מייקל פינדה: שהכל יהיה בסדר.
אבתיסאם מראענה: למה האמנת שהכל יהיה בסדר?
מייקל פינדה: כי האמנתי שיש תקווה שאני אשאר פה.
אבתיסאם מראענה: כי אתה במקום טוב, יש לך חברים, יש אנשים שמחזקים ומחזקות אותך.
אבתיסאם מראענה: תודה מייקל.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לשמוע את גנה אנטיגו, תורידי מסיכה ותדברי למיקרופון, בבקשה.
גנה אנטיגו: קוראים לי גנה ואני בכיתה ט' ואני לומדת בגימנסיה העברית הרצליה.
גנה אנטיגו: לפני שנתיים, ביום רביעי בבוקר, לפני שאפילו התעוררתי, הגיעו אליי הביתה אנשים ממשטרת ההגירה ולקחו אותי לכלא.
אבתיסאם מראענה: סליחה שם, בבקשה, אני בקושי שומעת אותה.
גנה אנטיגו: כשהגענו לכלא, פגשתי ילד בשם הראל שתפסו אותו יומיים לפני כן.
גנה אנטיגו: בכלא הייתי עם אמא שלי, איתו ועם אמא שלו.
גנה אנטיגו: אני זוכרת את האוכל בכלא, הוא היה דוחה.
גנה אנטיגו: היו חרקים במיטות ולא היו מים חמים במקלחת.
גנה אנטיגו: בגלל כל החלץ כשלקחו אותי מהבית, שכחתי להביא איתי חולצות.
גנה אנטיגו: ביום השני שלי בכלא, אמא שלי אמרה לי שמפגינים בחוץ.
גנה אנטיגו: ניסיתי לשמוע מה הם צועקים אבל לא הצלחנו.
גנה אנטיגו: שוטרת שהייתה שם באה אליי והראתה לי לייב של ההפגנה.
גנה אנטיגו: הצלחתי לדבר מטלפון ציבורי שהיה בכלא עם חברות שהיו בהפגנה.
גנה אנטיגו: יום לאחר מכן, הלכתי לבית משפט ושם פגשתי חברים שבאו לבקר אותי, וכולנו התחלנו לבכות.
גנה אנטיגו: בעזרת כל האנשים, החברים, המורים, המדריכים בצופים, בסוף שוחררתי הביתה.
גנה אנטיגו: באותו היום הייתה פעולה בצופים, וכולם רצו אליי מכל הכיוונים וחיבקו אותי.
גנה אנטיגו: אחר כך, חזרתי גם לבית הספר, וזה יצא ביום גיבוש.
גנה אנטיגו: אפילו שהכרתי את הכיתה שלי רק חודשיים, שמחתי לחזור לבית הספר, לחברים שלי ולבית שלי.
גנה אנטיגו: עד היום, אין תשובה סופית אם אני מגורשת מהארץ, למרות שנולדתי וגדלתי כאן בישראל, אני עדיין לא יודעת אם אני נשארת פה.
שפי פז: זהו, גמרנו עם ה - - -
אבתיסאם מראענה: בלי להפריע, יש לך זכות דיבור, תוכלי לדבר.
אבתיסאם מראענה: טוב, זה נורא מרגש, אני כל כך מצטערת שהיית צריכה לעבור את זה, כולכן צריכות לעבור את זה.
אבתיסאם מראענה: תגידי, איך זאת החוויה הזאת של לדעת שהבית הוא לא פה, איפה בעצם הבית?
אבתיסאם מראענה: מה זאת התחושה הזאת?
גנה אנטיגו: פחד, ואולי כעס, מין עצובה וכועסת שלא נותנים לי להישאר.
אבתיסאם מראענה: עד אותו בוקר שבאו ולקחו אותך מהבית לכלא, את ידעת שאת מגורשת, ידעת שמשהו לא בסדר?
גנה אנטיגו: כן, אני גם חשבתי שאני עומדת לטוס כבר, לא הייתה לי תקווה עד ששמעתי שמפגינים בחוץ.
אבתיסאם מראענה: אני לא שומעת אותך, גנה, דברי בקול רם, שהקול שלך יישמע.
גנה אנטיגו: לא הייתה לי תקווה כשתפסו אותי, אני חשבתי שאני אצטרך לחזור לאיפה שאמא שלי הגיעה ממנו, ואז כששמעתי את החברים שלי מפגינים מבחוץ, אז התקווה שלי עלתה והייתה לי התקווה שאני אוכל להישאר פה.
אבתיסאם מראענה: תודה, גנה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לשמוע את שילה.
שילה ולסקו: שלום לכולם, אני שילה ולסקו, אני אמא של מיקה ומאורין, מיקה היא בת 14 ומאורין היא בת 12.
שילה ולסקו: עליתי לארץ ישראל - - -
שפי פז: הופ הופ, סטופ, את לא עלית לארץ ישראל.
אבתיסאם מראענה: את לא מתערבת - - -
שפי פז: היא לא אומרת עליתי לארץ ישראל.
אבתיסאם מראענה: לא, את לא מתערבת.
אבתיסאם מראענה: לא, שפי, את לא מתערבת.
שפי פז: שתדייק בדברים שלה.
אבתיסאם מראענה: היא לא תדייק.
שפי פז: אל תתערבי את, היא לא עלתה לארץ ישראל.
אבתיסאם מראענה: שפי, בואי נתחיל מההתחלה, נעים להכיר.
אבתיסאם מראענה: אנחנו לא מכירות חוץ מהקפה בשפירא שצילמנו אחת את השנייה בסלפי, לא הכרנו.
אבתיסאם מראענה: נעים להכיר, יש לנו דרך ארוכה כנראה ביחד, נכון?
שפי פז: נכון.
אבתיסאם מראענה: אז בואי נתחיל יחסים ברגל ימין, או שמאל.
שפי פז: אני שותקת, אבל שהיא תדייק במילים שלה, היא לא תגיד עליתי לארץ ישראל.
אבתיסאם מראענה: לא, שפי, את לא רוצה למצוא את עצמך - - -
שפי פז: עליתי לארץ ישראל מוגבל ליהודים, נקודה, עכשיו שתמשיך לדבר.
אבתיסאם מראענה: את לא נותנת פקודה פה לאף אחד, עוד הפרעה אחת אני אקרא לך לסדר.
אבתיסאם מראענה: פעם שנייה, גם, פעם שלישית, אנחנו ניפרד, וחבל, אני ממש רוצה לשמוע אותך.
אבתיסאם מראענה: עכשיו, נראה אותך בשפה זרה, באנגלית, מדברת על עצמך בשפה שהיא לא עברית, אז תני כבוד לאנשים שלא בדיוק שולטים בשפה העברית כמוך, שפי.
אבתיסאם מראענה: יופי, תודה ולא להפריע.
אבתיסאם מראענה: כן, גברתי.
שילה ולסקו: שלום לכולם, אני שילה ולסקו, עליתי לארץ ישראל ב-1995 והגעתי לפה באופן חוקי.
שילה ולסקו: פה פגשתי את בעלי, ועכשיו יש לנו שתי בנות, מיקה בת 14, ומאורין בת 12, ושתיהן בבית ספר רנה א'.
שילה ולסקו: באוגוסט 2019, בשעה 06:00 בבוקר, משטרת ההגירה דפקו בדלת שלנו ואמרו לנו לסדר את המזוודות - - -
אבתיסאם מראענה: זה בסדר.
שילה ולסקו: והם אמרו לנו שהם לוקחים אותנו לכלא.
שילה ולסקו: חשבנו, איך אנחנו הולכים?
שילה ולסקו: מה עם כל הדברים שלנו?
שילה ולסקו: אין לי פה משפחה, רק אנחנו, אבל לקחו אותנו, אז באנו בשקט.
אבתיסאם מראענה: באיזה כלא?
שילה ולסקו: בגבעון.
שילה ולסקו: היינו שם עשרה ימים, ושם בעלי היה בנפרד ואני הייתי עם הבנות.
שילה ולסקו: שם כל ערב סוגרים לנו עם המנעול, וכל פעם באים ובודקים אותנו עם הפנס, וכל בוקר צריכים לעמוד ולספור כמה אנחנו, וצריך לעשות ספונג'ה שם כל בוקר.
שילה ולסקו: אחד מהחברות שלי באה לבקר אותנו ונתנו לי ללבוש את החולצה הכתומה של הכלא, ואפילו בחלום שלי לא רציתי להיות עם חולצת כלא, לא עשיתי משהו רע.
שילה ולסקו: אפילו דיברנו בטלפון עם המראה, שאת זה ראיתי רק בסרטים ולא חשבתי שזה יקרה לי.
אבתיסאם מראענה: את עומדת מול מראה, ואת לא רואה מולך בן אדם?
שילה ולסקו: אני רואה את החברה שלי ואנחנו מדברות בטלפון מול המראה, חשבתי שאני רואה את זה רק בסרטים שאני רואה, ואפילו ללבוש את החולצה של הכלא.
שילה ולסקו: הבנות לא אוכלות שם, אפילו לא אוכלות, וכמה ימים אחר כך התחילו הלימודים.
שילה ולסקו: הילדות כל הזמן שאלו אותי, כי יש שם טלוויזיה והראו שעוד מעט חוזרים ללימודים, והבנות שואלות אותי אם הן הולכות לבית ספר, ואני לא ידעתי את התשובה.
שילה ולסקו: מזל שכל ההורים הישראלים בבית הספר בלפור עזרו לנו, ואחרי עשרה ימים באו ולקחו אותנו.
אבתיסאם מראענה: את פגשת עורך דין או עורכת דין?
שילה ולסקו: כן.
שילה ולסקו: כל הזמן הבנות שאלו מתי הן ייפגשו עם אבא שלהן, אז ביקשנו אם אפשר לפגוש את אבא שלהן, כי אנחנו באותו מקום ולא רואים אחד את השני.
שילה ולסקו: בסוף נתנו לנו עשר דקות רבע שעה לראות אחד את השני, כי הבנות דאגו, אולי אבא שלהם נסע בלעדיהן.
שילה ולסקו: אחר כך לקחו אותנו ליהלום, ואמרנו שבטוח שאנחנו נוסעים כי אנחנו כבר פה.
שילה ולסקו: הילדות כל הזמן התפללו, ראיתי אותן מחזיקות יד ביד ובוכות.
שילה ולסקו: אני אמרתי להן לחכות, והן אמרו לנו, אמא, אנחנו לא מבינות, אנחנו נולדנו פה, אנחנו לומדות פה, אנחנו ישראליות, אנחנו רק מדברות עברית.
שילה ולסקו: הן אפילו משתתפות בכל החוגים הישראליים ויש להן הרבה חברות ישראליות, הן אוהבות את האוכל הישראלי והן אפילו משתתפות בצופים, הגדולה שלי משתתפת בכנפיים של קרמבו, והן רוצות מאוד להישאר פה.
שילה ולסקו: תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לשמוע את ג'רמישה, בבקשה, תורידי את התיק ותרגישי בנוח.
ג'רמישה איירה מיגל: קוראים לי איירה, אני בכיתה ט', אני לומדת בקמפוס ביאליק רוגוזין ואני רוקדת מגיל שבע.
ג'רמישה איירה מיגל: כשהתחילו לעצור ילדים, ההורים שלי דיברו איתי ועם אחותי, ואמרו לנו שאנחנו חייבים לעבור למקום פתוח.
ג'רמישה איירה מיגל: כבר פרצו לבתים של חברות שלי, ואמא שלי אמרה לי שאולי יפרצו גם לבית שלנו.
ג'רמישה איירה מיגל: היה לי קשה לעכל את זה, כי לא ידעתי כמה זמן אנחנו נתחבא.
ג'רמישה איירה מיגל: כמה ימים אחרי שעברנו, ההורים שלי העירו אותי ואת אחותי וסיפרו לנו שפרצו לבית שלנו, ולא נוכל לחזור בזמן הקרוב.
ג'רמישה איירה מיגל: מאז, כל שבוע שבועיים היינו נוסעים למקום חדש, וזה היה קשה.
ג'רמישה איירה מיגל: הייתי צריכה להתרגל למקום ולאוטובוסים חדשים.
ג'רמישה איירה מיגל: הכי גרוע היה שהפסקתי לרקוד, הרגשתי שמשהו חסר בחיים שלי, כי אני אוהבת לרקוד כבר בגיל צעיר מאוד, אבל פחדתי לצאת מהבית.
ג'רמישה איירה מיגל: לא מזמן יצאתי לבית הספר עם אחותי.
ג'רמישה איירה מיגל: כשירדנו מהאוטובוס איש אחד התקרב אליי ובעט בי.
ג'רמישה איירה מיגל: נפלתי על הרצפה, בבית הספר שמעו מה קרה וקראו למשטרה.
ג'רמישה איירה מיגל: השוטרים אמרו לי שאמא שלי צריכה ללכת להתלונן, אבל אני לא רציתי, פחדתי שהשוטרים ייקחו לנו את הפרטים וירשמו את הכתובת שלנו, ואולי יפרצו אלינו שוב.
ג'רמישה איירה מיגל: אני רוצה להרגיש בטוחה בבית שלי, אני רוצה ללכת לבית הספר, ללכת ברחוב, ללכת לרקוד, בלי לפחד.
ג'רמישה איירה מיגל: אני רוצה להמשיך לחיות במקום שגדלתי בו.
אבתיסאם מראענה: אני מצטערת לשמוע, באמת אין לי מילים.
אבתיסאם מראענה: אני מצטערת על החוויה שאתן צריכות לעבור, אתן לא צריכות לעבור את החוויה הזאת.
שפי פז: נכון, שהאימהות - - -
אבתיסאם מראענה: את לא מפריעה, אם את רוצה לצאת אז תצאי.
שפי פז: לא, אני לא רוצה לצאת.
אבתיסאם מראענה: אז לא, את לא מנהלת לי את הדיון.
שפי פז: אז שהאימהות - - -
אבתיסאם מראענה: את לא מנהלת לי את הדיון, נקודה.
אבתיסאם מראענה: תודה שבאתן, תודה שהשמעתן את הדברים.
אבתיסאם מראענה: התלמידה של הצופים, אני רואה, מה השם שלך?
נופר מי רון: היי, קוראים לי נופר, אני מרכזת את שבט איתן בשכונת שפירא.
נופר מי רון: אני אתחיל ואני אגיד שאני באמת פה עם חאקי, אבל אני לא מייצגת את כל תנועת הצופים, אני מייצגת את עצמי ואת השבט, ואת מה שאני מאמינה בו.
נופר מי רון: גם גנה וגם איירה הן חניכות שלי.
נופר מי רון: אני עובדת בשבט כבר חמש שנים ואני גם עשיתי פה שנת שירות.
נופר מי רון: יש לנו בשבט 300 ילדים שמגיעים מכל המקומות, מכל הגוונים - - -
שפי פז: חוץ מ - - -
אבתיסאם מראענה: אפשר לסגור לה את המיקרופון?
שפי פז: אפשר לגרש אותי מהבית, יותר פשוט.
אבתיסאם מראענה: אני מבקשת להוציא אותה מהאולם, שתחזור אחר כך מקסימום ותגיד את דעתה, בנימוס ובכבוד.
שפי פז: את נותנת לו זכות דיבור, אני לא צריכה לדבר, אין לי מה להגיד לך כי אני רואה מה הולך פה.
שפי פז: אנחנו כבר 12 שנה בכלא עם כל הסיוט הזה.
אבתיסאם מראענה: שלום, להתראות.
אבתיסאם מראענה: אני מצטערת לשמוע כי יש לנו הרבה מה להגיד.
אבתיסאם מראענה: שלום, תהיי בריאה, חג שמח, מרי קריסמס, להתראות.
נופר מי רון: אז אני בעצם הגעתי לשבט איתן בתור מתנדבת בשנת שירות, ואחרי שסיימתי צבא חזרתי לעבוד שם.
נופר מי רון: אני שם חמש שנים ואני מכירה את הילדים ממש לעומק, ואני תמיד מרגישה שהתפקיד שלי הוא באמת לגרום לכל ילד להרגיש בטוח, שאוהבים אותו, שמקבלים אותו.
נופר מי רון: כתבתי פה כמה מילים אבל אני לא אקריא אותן, אני פשוט אדבר ואגיד את מה שאני מרגישה.
נופר מי רון: אני מרגישה שאני לא יכולה לעשות את התפקיד שלי כמו שצריך.
נופר מי רון: לפני שנתיים התכוננו למחנה קיץ, וכל רגע קיבלתי טלפון על חניך שמפחד לצאת מהבית, או שהמשטרה דופקת לו בדלת.
נופר מי רון: גם כשעשינו את הקייטנה בקיץ, ילדה הקליטה לי שהיא מתחבאת בארון כי השוטרים דופקים לה בדלת, ואף ילד לא צריך להרגיש ככה.
נופר מי רון: ילדים צריכים להרגיש מוגנים ובטוחים.
נופר מי רון: לא אכפת לי הסיבות שההורים שלהם הגיעו לפה, אכפת לי שהילדים ירגישו בטוחים.
נופר מי רון: אני חושבת שבתור מדינה שחוותה הרבה, אנחנו צריכים לשמש דוגמה, ולחשוב מה אנחנו רוצים להעביר לילדים שלנו ומה אנחנו רוצים לספר בעתיד, ואני מקווה באמת שהיום הזה יוביל לשינוי.
נופר מי רון: אני רוצה שכל ילד ירגיש בטוח לצאת, לבוא לבית ספר, לבוא לתנועת הנוער, ללכת לחוגים, לרקוד, פשוט שיחיה כמו ילד, לא בפחד ולא בחוסר ודאות.
נופר מי רון: תודה.
אבתיסאם מראענה: זאת הזדמנות לתת לראש מינהל אכיפה, יוסי אדלשטיין.
אבתיסאם מראענה: אני מאוד מבקשת מכל אחת לשמור על שיח מתורבת, כמו שנתנו פה לתלמידות ותלמידים, מופלאות ומופלאים, להגיד את דעתם ולשתף אותנו, וכולנו הקשבנו והיה נפלא, חוץ מההפרעה של שפי, כצפוי.
אבתיסאם מראענה: בבקשה, אדוני.
יולי יואל אדלשטיין: בוקר טוב לכולם.
יולי יואל אדלשטיין: אני רוצה קצת לדייק את הדברים, אנחנו לא אוכפים כנגד הילדים, אנחנו אוכפים כנגד שוהים בלתי חוקיים, שיש להם גם ילדים, וזה מתברר בחלק מהמקרים תוך כדי האכיפה.
יולי יואל אדלשטיין: לכן, אני מבין את הילדים, אבל אנחנו אוכפים כנגד ההורים שלהם.
יולי יואל אדלשטיין: אין לנו שום כוונה ועניין לבצע אכיפה.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו קראנו במספר לא מועט של מקרים, לכולם, לכל מי ששוהה פה באופן בלתי חוקי, לקום ולצאת ממדינת ישראל.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו גם מציעים סיוע של היחידה ליציאה מרצון, שכל מי שרוצה לצאת, אנחנו מסייעים בידיו לצאת, ואכן, יש בחלק מהמקרים היענות, ואנחנו עוזרים ללא מעט משפחות להתארגן ולצאת ממדינת ישראל.
יולי יואל אדלשטיין: במדינת ישראל, עצם הלידה במדינת ישראל אינה מקנה מעמד, ולכן, כפי שאת יודעת, גברתי היו"ר, אנחנו לא אוכפים בבתי הספר ואנחנו לא אוכפים בגנים.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו לא מחפשים את הילדים לא בצופים ולא בנוער העובד ולא בשום מקום, אנחנו אוכפים כנגד ההורים.
יולי יואל אדלשטיין: אני לא יודע אם את יודעת, אבל בשנת 2019, במסגרת האכיפה, אני לקחתי על עצמי ומי שמשפחה שעוכבה במהלך שנת הלימודים, אני קיבלתי החלטה לאפשר להם לסיים את שנת הלימודים, ונתנו להם ארכה עד ה-15 ביולי, לסיים את שנת הלימודים, להתארגן ולצאת ממדינת ישראל בצורה מכובדת.
יולי יואל אדלשטיין: לצערי, גם את המחווה הזאת לא קיימו.
יולי יואל אדלשטיין: הם נשארו עד ה-15 ביולי ולאחר מכן נשארו באופן בלתי חוקי בהמשך השנה.
יולי יואל אדלשטיין: ישנן גם ערכאות משפטיות שמתנהלות פה כנגד שוהים בלתי חוקיים שיש להם גם ילדים.
יולי יואל אדלשטיין: במקרים שבית המשפט פוסק שיש להשאיר אותם, אז ההחלטה של בית המשפט מתקבלת בברכה.
יולי יואל אדלשטיין: במקרים שבהם בית המשפט פוסק שעל המשפחה לצאת, לצערי לא מכבדים את החלטות בית המשפט וממשיכים להישאר פה באופן בלתי חוקי.
יולי יואל אדלשטיין: צר לי שזה המצב, אנחנו לא שמחים לאכוף, ואנחנו לא שמחים לעצור אף אחד.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מבקשים בכל הזדמנות, מכל מי ששוהה פה באופן בלתי חוקי, גם אם יש לו ילדים וגם אם אין לו ילדים, עם כל הרגישות, לקום ולצאת את מדינת ישראל, ואנחנו מוכנים לסייע כמיטב יכולתנו בדברים האלה.
אבתיסאם מראענה: למה ב-06:00 בבוקר דופקים בדלת של ההורים?
אבתיסאם מראענה: מה חיפשתם שם?
אבתיסאם מראענה: מה יש ב-06:00 בבוקר?
אבתיסאם מראענה: הרי אתה דופק בדלת ויש אמא ויש אבא, או אמא ואמא, או אבא ואבא, או אמא חד הורית, יש לה ילדים לפני בית הספר ואתם יודעים טוב מאוד שיש להם ילדים, אז אתם לא מחפשים אותם אולי ברחוב, אבל למה לדפוק ב-06:00 בבוקר?
אבתיסאם מראענה: מה אתם רוצים להשיג?
יולי יואל אדלשטיין: כשאנחנו באים למשפחה לעצור, אחרי שאנחנו יודעים שהיא שוהה פה באופן בלתי חוקי, אנחנו מוציאים צו של בית משפט להיכנס לבית, אנחנו לא נכנסים בלי צו.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נכנסים עם צו בשעה 06:00 בבוקר, זה לפני שהמשפחה מתפזרת, שהילד הולך לבית הספר והאמא הולכת לעבודה, ולכן אנחנו באים בשעה 06:00 בבוקר - - -
אבתיסאם מראענה: בשביל ללכוד אותם.
אבתיסאם מראענה: איפה טובת הילד בתוך הסיפור הזה?
אבתיסאם מראענה: אנחנו מדינה מצוינת, רואים את טובת הילד, אז איפה שיקול הדעת נכנס?
יולי יואל אדלשטיין: במהלך השימוע אנחנו בודקים.
יולי יואל אדלשטיין: מבוצע שימוע מסודר למשפחה, לאמא, לאבא, ובמסגרתו נבדק גם הנושא של טובת הילד.
אבתיסאם מראענה: לא הבנתי, מה בין שימוע לבין לדפוק ב-06:00 בבוקר אצל משפחה, ואתה מדבר איתי על טובת הילד, אני לא מבינה, מה הקשר בין שימוע לבין 06:00 בבוקר?
יולי יואל אדלשטיין: לא, בשימוע אנחנו בודקים את הטענות שיש לאבא או לאמא, וגם טובת הילד נבחנת במסגרת השימוע.
יולי יואל אדלשטיין: זה שאני בא ב-06:00 בבוקר זה במקום לבוא לבית ספר בשעה 08:30 ולהוציא את הילד מתוך כותלי בית הספר.
גבי לסקי: למה שדבר כזה יעשה?
גבי לסקי: אם ההליך זה נגד ההורה, למה בכלל לחפש את הילד?
גבי לסקי: למה בכלל עושים את זה?
יולי יואל אדלשטיין: לכן אני אומר, אנחנו באים אל ההורה, אני לא בא לילד.
גבי לסקי: אני שואלת למה לעשות את זה בשעה שהילד בבית?
גבי לסקי: כי זה באמת יוצר טראומות קשות.
יולי יואל אדלשטיין: אני חוזר, אנחנו באים בשעה שאנחנו יודעים שהמשפחה נמצאת בבית, שהאבא והאמא נמצאים בבית.
יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן הילדים הולכים לבית ספר, ההורים מתפזרים לעבודה, ולכן אנחנו באים בשעות שאנחנו סוברים שאפשר למצוא את המשפחה ביחד.
אבתיסאם מראענה: תודה, יוסי.
אבתיסאם מראענה: חה"כ גבי, את רוצה לשאול שאלה או להגיד משהו?
גבי לסקי: תודה רבה, כבוד היו"ר, על הדיון.
גבי לסקי: אני מתנצלת שהגעתי עכשיו באיחור.
גבי לסקי: זה אחד הנושאים הכאובים ביותר שיש בחברה הישראלית, ואחד מהכי לא מוסריים.
גבי לסקי: אני מסתכלת ואני רואה, קודם כל על פי הנתונים של מינהלת ההגירה, מדובר על 77 ילדים שנמצאים בארץ להורים שהם ללא אשרה.
יולי יואל אדלשטיין: לא, זה 77 קטינים שלהורים שלהם יש עדיין אשרת עבודה בתוקף.
גבי לסקי: ויש הליכי גירוש גם על מספרים באמת מאוד קטנים.
גבי לסקי: ישראל אשררה את האמנה לזכויות הילד ב-4 באוגוסט 1991.
גבי לסקי: כל המעשים שמתוארים פה מנוגדים חד משמעית במה שנכתב באמנה לזכויות הילד, וחד משמעית, ישראל מחויבת לדברים.
גבי לסקי: סתם כדוגמא: "...