GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עינבל משש: אבל, צריך להסתכל על הדברים בצורה הרחבה, יש מדיניות מצד אחד, ויש איזונים שצריך לעשות.
עינבל משש: אז אם את אומרת לי עכשיו שלא צריך את תנאי הסף, הוא ייטוש מטופל, יקפוץ לשני, ואת רוצה שאני אאשר אותו?
אבתיסאם מראענה: אוקי, עינבל, בסדר.
אבתיסאם מראענה: קודם כל, אני מבינה.
אבתיסאם מראענה: אני בדרך כלל גם מנהלת מול עינבל באופן אישי לפחות פעמיים בשבוע סמסים, אני שולחת לה פניות ציבור, אני אומרת לה "עינבל יקירתי, תטפלי בזה".
אבתיסאם מראענה: היא מטפלת בזה, בדרך כלל זה לוקח שעה-שעה וחצי והיא מחזירה לי תשובה.
אבתיסאם מראענה: הוא לא עומד בתנאי הסף, זהו נגמר, או שהיא בודקת וזה - - -
עינבל משש: אני אומרת, במקום שיש לי שיקול דעת, תאמיני לי שאני אעשה את זה בצורה הכי טובה שאפשר.
אבתיסאם מראענה: רגע, שניה יקירה.
אבתיסאם מראענה: אני מנסה להגיד שבסופו של דבר אני יודעת שאת במעמד שבו את צריכה בעצם לתת תשובות, ואין מה לעשות, זה התפקיד שלך.
אבתיסאם מראענה: בפעם הבאה נזמין את השרה.
אבתיסאם מראענה: אבל בסופו יש פה מצוקה מאוד מאוד גדולה.
אבתיסאם מראענה: לפעמים היא נאמרת בטונים, לפעמים היא בכעס, ולפעמים בכאב, ויש המון.
אבתיסאם מראענה: גם נכמר לי הלב לפעמים שאת בסיטואציה הזאת שבה את צריכה להדוף כל כך הרבה, ואת עושה מאמצים מאוד כבירים.
אבתיסאם מראענה: אני חושבת שבסופו של דבר, אנחנו נמשיך את הדיון כמובן, אבל יש פה סוגייה מהותית שעולה אחרי כל כך הרבה שנים, אחרי כל כך הרבה צרכים, אחרי כל כך הרבה מצוקות ומחסור, שהגיע הזמן לשנות חקיקה, ועל הדבר הזה נדבר, אנחנו נעשה ביחד, ונעשה את מה שצריך.
אבתיסאם מראענה: החיים משתנים, אנחנו לא רוצים עובדים זרים שיסתובבו לנו בארץ, ושלא תהיה פה מדינה של מלא זרים, חס וחלילה, אבל אנחנו רוצות שיהיה פה מקום ראוי, מי שבא לעבוד שיהיו לו זכויות, ואנחנו כאזרחים ואזרחיות אנחנו רוצות להזדקן בכבוד, לחיות בכבוד, שלא ננטש.
אבתיסאם מראענה: זה הכל.
אבתיסאם מראענה: בקיצור, אז אנחנו נדבר על שינוי חקיקה בסוף היום.
אבתיסאם מראענה: עו"ד תומר ורשה, בבקשה, שתי דקות ו-30 שניות.
תומר ורשה: אני מקווה להיות יעיל.
תומר ורשה: קודם כל, אני בעל משרד עצמאי בתחום של הגירה וסיעוד כבר 20 שנה, אני מכיר את התחום מקרוב, ואנחנו עוד לא תפסנו את השור בקרניו, אני רוצה גם לדבר על הבעיה וגם על הפתרון.
תומר ורשה: קודם כל, קשה למצוא מטפלים, והבעיה היא שקשה להביא מחו"ל.
תומר ורשה: זה בעיקר דלת מסתובבת שהרבה מטפלים מתעשרים ממנה, אבל קשה למטופל סיעודי לראיין ולהביא ולהתרשם.
תומר ורשה: בדרך כלל זה קורה עם המלצות שניתנות בארץ, עם היכרויות, מראיינים, יש מנטליות שמכירים, יש צרכים, זה מה שנכון לעשות, קודם כל להשתמש באלה שכאן, וזה לא שאין בארץ עובדים זרים, יש הרבה פנויים, הבעיה היא בכאלה שאי אפשר להשתמש בהם ולאשר, בגלל החוק.
תומר ורשה: עכשיו, משרד הפנים, שאני מכיר היטב הרבה שנים, אני בטוח שהם עושים את עבודתם נאמנה, ידיהם כבולות, בגלל אותה בעיית חקיקה.
תומר ורשה: מה שקורה בתחום הסיעוד, זה דבר שאין לו תקדים מבחינת דיני ההגירה בישראל.
תומר ורשה: שר הפנים מוסמך לתת כל מעמד, לאשר כל אשרה שהוא רוצה, זה קבוע בחוק.
תומר ורשה: דווקא בתחום הסיעוד, שהוא התחום הכי נוגע לאזרחי ישראל, הקשישים והנכים, דווקא שם כבלו את ידיו.
תומר ורשה: עד היום, עד אותו תיקון בשנת 2018, כל המגבלות נעשו בנהלי עבודה פנימיים, שזה דבר שהיה אפשר לבקר בבית משפט, היה אפשר לבקר את שיקול הדעת, ולמעשה, הוועדה קיבלה שיקול דעת רחב לאשר.
תומר ורשה: המספרים שנזרקו פה מבחינת מכסות לא הכי מדויקים, עם כל הכבוד.
תומר ורשה: אני מחזיק ביד צווים שבשנים הללו, לפני תיקון החוק ב-2018, המכסה הייתה 5,000 אישורים חריגים.
יוסף ויצמן: זה היה פעם אחת כשעשינו - - -
תומר ורשה: סליחה, רק שנייה.
תומר ורשה: 5,000 אישורים חריגים.
תומר ורשה: באותה שנת 2018, כשעשו את תיקון החקיקה וזעקו על זה שיש בעיה, בסך הכל אישרו באישור גורף 4,800.
תומר ורשה: כלומר, כל הבעיה שהייתה, זה היה פקק של 4,800 שנעשה בעיקר כי הוועדה באותן שנים לא יכלה לטפל באותה כמות, כי פשוט לא נתנו לה יותר שעות עבודה.
תומר ורשה: עכשיו, רצו לתעדף אוכלוסיות יותר קשות, זה לגיטימי.
תומר ורשה: אני חולק על הנתונים שאז הוצגו, הם לא נכונים לדעתי, אבל גם אם רצו לתעדף קבוצה, אפשר לתעדף את זה בנוהל, אפשר לתעדף את זה באישורים יותר מהירים, אבל לא מונעים עוול בעוול.
תומר ורשה: לא באים לאותם קשישים מסכנים ולאותם אנשים שהם לא נכים סופר קשים, ואומרים, על חשבונכם אנחנו עכשיו נטפל באוכלוסייה, כשבפועל, היא הרבה יותר גדולה משהוצגה.
תומר ורשה: עכשיו, הפתרון הוא מאוד פשוט.
תומר ורשה: הפתרון חייב להיות תיקון חקיקה.
תומר ורשה: תיקון 32 הוא תיקון מאוד בעייתי, והבעיה היא לא מי מגיע לוועדה, הבעיה היא מי לא מגיע לוועדה.
תומר ורשה: כשמר ויצמן, שאני מכבד את עבודתו, אומר ש-93 אחוזים הוא אישר, זה רק ב-2021 דרך אגב, בזמן קורונה, זה מכיוון שכל מי שנדחה על הסף לא מגיע אליו.
תומר ורשה: יש אלפים שנדחים על הסף, ויש אלפים שלא מגישים בכלל כי הם יודעים שהם יידחו על הסף.
תומר ורשה: אז הפתרון הוא כפול.
תומר ורשה: הפתרון הוא, א', לקחת את המגבלה החוקית מתוך החוק, כדי שתהיה סמכות למשרד הפנים ולשר הפנים, קודם כל לאשר, לבטל את ההוראות האלה ולהכניס אותם לתוך נוהל פנימי ולא חוק.
תומר ורשה: זה דבר אחד וזה קריטי.
תומר ורשה: דבר שני, להגדיל את היקף הפעילות של הוועדה, בעוד ועדות או בהיקף שעות שיהיה אפשר באמת לתקתק עבודה ולתת מענה לכל אותם אנשים, ואם אנחנו נמצאים במכסה של 5,000 בשנה, או בשנת קורונה שהיא שנה בעייתית אפילו להכפיל אותה, אנחנו פותרים את הבעיה באופן מוחלט, כי יש בארץ יותר מ-10,000 עובדים זרים שאפשר היום להעסיק אותם, ואנחנו מטפלים בהרבה מאוד מקרים שאנחנו הולכים לבתי המשפט, וגם ידיהם של השופטים כבולות, כי החוק אומר דבר מסוים, ואפשר לפתור את זה, זה הפתרון.
אבתיסאם מראענה: תודה, תומר.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור למשה רוטמן, ארגון מהל"ב, אתה איתנו?
שמחה רוטמן: שלום ליו"ר הוועדה ולכל ראשי הארגונים והמשרדים שהגיעו למפגש.
שמחה רוטמן: אני רוצה לדבר על התמודדות במשך 19 שנים עם תחלופה בלתי נלאית של עובדים זרים, ששם זה הבן שלי, שהוא משותק ומונשם במשך 19 שנה.
שמחה רוטמן: הקושי שלנו, אחד, זה להיות מעסיקים.
שמחה רוטמן: הנכה הוא לא יכול מעסיק.
שמחה רוטמן: יש עניין נוסף, שהמטפלים מעדיפים לעבוד לא בתוך משפחה, אלא במקום במרכז הארץ עם הנוחיות שלהם, וזאת לא תוכנית כבקשתך.
שמחה רוטמן: אנחנו משתדלים בתור המשפחות של הנכים, לתת להם את כל מה שאנחנו יכולים על מנת לתחזק אותם, ולהבין שהם באו לטפל ביקירים שלנו ולא משהו אחר, אבל אנחנו בעצם הופכים להיות מנוהלים, וחוק הנטישה, שהוא לא מופעל, אין אכיפה.
שמחה רוטמן: הבן שלי משותק, מונשם לחלוטין, והייתה לנו נטישה מעכשיו לעכשיו, לא פעם אחת ולא פעמיים, ואנחנו מעדיפים לקחת עובדים מהארץ, כי אלה שבאים מחו"ל הם רוצים בסופו של דבר למצוא את המקום הכי נוח והכי מתאים להם, ובשכר הכי גבוה, והם משתמשים בוויזה שלנו כדי להיכנס.
שמחה רוטמן: עכשיו, משה נקש ואנשים עושים עבודה נפלאה, אבל הם מוגבלים על ידי החוק, וכמו שאמרה יו"ר הוועדה, אם רוצים לעשות משהו בתוך הוועדה, זה כמובן נושא של תקנות, אבל כשמדובר על חוק, עם כל הכבוד, גם השר לא יכול לעשות שום דבר, וגם לא אלה שמתחתיו.
שמחה רוטמן: אז אני קורא לוועדה לשים את האצבע על המקומות הבעייתיים וליזום שינויי חקיקה שיגנו עלינו, כי בסופו של דבר, כשבית המשפט העליון קבע לתת להם משכורת כמו עובדים ישראליים, אנחנו לא קיבלנו שיפוי מהמדינה לזה, ולכן אנחנו במצב נוראי.
אבתיסאם מראענה: תודה, משה.
שמחה רוטמן: אני רק רוצה לומר, עלות עובד אמיתי, לפי כל התנאים שאנחנו מוכתבים לתת להם, מגיעה קרוב ל-12,000 שקלים לחודש, ולנכה הכי קשה והכי מורכב, אין את הסכומים האלה ואת התוספת המיוחדת לממן את זה.
אבתיסאם מראענה: תודה משה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לעבור לרותם שחבר, פורום לביאות ואריות למען חולי סרטן.
רותם שחבר: נעים מאוד, קוראים לי רותם שחבר, ביתה של אורה שחבר ז"ל שנפטרה לפני שלושה חודשים מסרטן ריאה, ואני מייצגת את פורום לביאות ואריות לסרטן ריאה, ובכלל, אני אדבר על נקודת המבט של החולים הסופניים.
רותם שחבר: לנו, המשפחות של החולים הסופניים, אין את הפריבילגיה להזמין מחו"ל, זה פשוט קצר מידי.
רותם שחבר: לנו יש את היכולת היחידה, ואני אומרת את זה על סף דמעות, להזמין עובד זר מהארץ, ואנחנו משפחה פריבילגית שגרה בתל אביב, שיש לה כסף.
רותם שחבר: הגעתי למצב שאני מציעה 8,000 שקלים בחודש, והן מבקשות גם שבתות "וגם אם אני עובדת שבת, אז ביום שלישי יש לי את הכנסייה בערב, אז תתני לי יום חופש עד יום רביעי בבוקר".
רותם שחבר: ואני את השעות האחרונות של אמא שלי, את הימים האחרונים של אמא שלי, ביליתי בלמצוא לה עובדת זרה, במקום להיות עם אמא שלי, וזה משהו שאף אחד, אף אחד לא יוכל להחזיר לי לעולם.
רותם שחבר: אני אומרת את זה, וכאילו, עזבו, הוועדה ההומניטארית לא רוצה לשמוע את זה.
רותם שחבר: מביאים אותנו למצב, דוחקים אותנו לפינה להיות עבריינים, דוחקים למצב שאנחנו צריכים למכור את הכבוד של אמא שלנו, או שאנחנו כאילו נהיה עבריינים, בשם החוק.
רותם שחבר: ואני שואלת למה?
רותם שחבר: למה?
רותם שחבר: אני כל החיים שלי הייתי שומרת חוק.
רותם שחבר: אמא שלי כל החיים הייתה שומרת חוק, ואני לא יכולתי להשיג לה עובדת זרה, ובגלל זה אני פה, כדי שעוד אנשים לא יעברו את מה שאני עברתי, שעוד אנשים לא יחיו באשמה כמו שאני חיה אותה, ואני ממש מבקשת להחריג את החולים הסופניים מהמניין של הוויזות ההומניטאריות, כי הם לא רוצים לבוא אלינו.
רותם שחבר: הייתי מביאה אותם מאור יהודה, מכל מיני חורים, בטרמפים אישיים.
רותם שחבר: הם היו נכנסים, רואים את אמא שלי, כאילו היא הייתה איזה סרח עודף, ואומרים לי: “excuse me miss, we will call you later”, והן אפילו לא היו טורחות לחזור.
רותם שחבר: ואני, את השעות היקרות ביותר של אמא שלי איבדתי בלחפש כל מיני מרליניות שלעולם לא הגיעו.
רותם שחבר: אז בבקשה, בבקשה תחריגו אותנו ממניין הוויזות ההומניטאריות, כי השעות האלה זה הדבר הכי יקר שיש למשפחה שהיא גם ככה מפורקת, היא גם ככה נמצאת בצוק העיתים הכי גדול.
רותם שחבר: זה כמו רכבת שנכנסת בך ב-300 קמ"ש, ואתה גם מפורק נפשית וגם אתה צריך למצוא את הכוחות לאסוף את עצמך ולמצוא את העובדת הזרה הזאת.
רותם שחבר: בעולם תקין, אנחנו היינו צריכים לקבל את חבילת הסיעוד הזאת דרך ההוספיס בית, דרך האשפוז בית, אבל אנחנו רצים דרך אלפי ארגונים רק כדי למצוא את הדבר הכי בסיסי בעולם, שיהיה מישהו שישטוף את אמא שלי.
רותם שחבר: זהו.
אבתיסאם מראענה: וואי, רותם.
אבתיסאם מראענה: אדוני, אם אתה תמשיך להפריע, אתה תצא החוצה, עוד מילה אחת אתה בחוץ.
אבתיסאם מראענה: רותם תודה, תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: ריגשת, זה חשוב מאוד, וכואב.
רותם שחבר: ותודה לך, כי אני יודעת כמה אנרגיות את משקיעה בדבר הזה.
רותם שחבר: זה לא מובן מאליו לראות כזאת חברת כנסת וכזאת שליחת ציבור, אז תודה.
אבתיסאם מראענה: תודה לכם.
אבתיסאם מראענה: טוב, זאת סוגיה כואבת, והכי כואב בה הוא הזמן, שהוא קצר.
אבתיסאם מראענה: צריך להיות עם אמא, צריך להיות עם אבא, לפעמים גם עם בת או עם בן.
אבתיסאם מראענה: כשצריך להיפרד מהם - - - סליחה, זאת פשוט סוגיה קשה.
אבתיסאם מראענה: אני מבטיחה לך לטפל בזה.
רותם שחבר: תודה רבה.
אבתיסאם מראענה: נשאר טישו במחלקה הזאת?
אבתיסאם מראענה: אנחנו נתן זכות דיבור לשמחה בניטה.
שמחה בניטה: קודם כל אני רוצה להגיד לך תודה רבה, אני ממש מעריכה את היחס שלך, את המסירות שלך לעניין.
שמחה בניטה: תראי, את מה שהאישה הנחמדה הזאת סיפרה על אמא שלה, אני עוברת עכשיו על חברה שגדלה איתי במוסד, באלי"ן, היא על ערש דווי, ואנחנו מתחננים לתת לה אישור לעובדת שנמצאת אצלה, והיא נדחתה על הסף.
שמחה בניטה: אני אומרת, שהם יבואו ויראו את המצב, שהיא מחכה למוות, אבל אם אני אגיד לעובדת שלה שהיא נדחתה על הסף, העובדת תקום ותלך ולא יהיה מי שיטפל בה.
שמחה בניטה: זה סיפור של חולת סרטן, והיא חולה במחלה נדירה.
שמחה בניטה: חוץ מזה שאנחנו נכים כל יום, כולנו, אנחנו גם מקבלים את תחלואי הזקנה וזה רק מחריף את המצב הרפואי שלנו.
שמחה בניטה: לצערי, במקום להקל עלינו אז הם מכבידים עלינו.
שמחה בניטה: עכשיו למשל, הוציאו חוק שכדי שאנחנו נוציא היתר לעובד זר, אנחנו צריכים להביא טופס מרופא משפחה וטופס ADL.
שמחה בניטה: אני לא מבינה את הדרישה הזאת מנכים כמוני שכבר קבעו לנו 188 אחוזים, על מה אנחנו צריכים להביא אישורים רפואיים?
שמחה בניטה: מטרטרים את כל הנכים עכשיו.
אבתיסאם מראענה: מי מבקש בעצם?
אבתיסאם מראענה: ברגע שאת רוצה לקבל היתר?
שמחה בניטה: רשות האוכלוסין.
שמחה בניטה: קודם היינו ממלאים, משלמים, ומעבירים אליהם, עכשיו לא, התאגידים מבקשים טופס ADL וטופס רפואי.
שמחה בניטה: אתמול הייתה לי פגישה עם המנהלת, אני לא זוכרת את שמה, והיא אומרת שזה לא יכול להיות ADL, הבאתי את הנוהל, הם מעבירים נוהל והם אפילו לא יודעים.
שמחה בניטה: בינתיים, כדי להוציא לך היתר, התאגידים מבקשים ממך גם מכתב מרופאים וגם ADL, ואחרי שאת מביאה את הטופס הזה להיתר שני, אז הם נותנים לך היתר לשנה.
שמחה בניטה: עד שאת הולכת לוועדה ומגישה חומר לוועדה ההומניטארית כבר עוברת חצי שנה, כך שאחר כך תם ההיתר הזמני הזה, ולכי תעשי עוד פעם, תביאי מכתב רפואי, תביאי ADL, כדי לקבל עוד פעם את ההיתר הזה לשנה.
שמחה בניטה: הטרטור הזה, בכלל, אנחנו נכים לצמיתות, ביטוח לאומי קובע לנו נכים לצמיתות, אנחנו לא נקום על הרגליים מחר.
שמחה בניטה: אני מוכנה לעשות מסיבת הודיה אם מחר אני אקום.
שמחה בניטה: אם קובעים לנו צמיתות, למה שלא יתנו לנו את ההיתרים האלה לצמיתות?
שמחה בניטה: למה לטרטר אותנו, היתר ראשון לארבע שנים, והיתר שני כל שנה, והיתר שלישי אותו דבר.
שמחה בניטה: אם אנחנו נחשפנו לזה פעם אחת, אני חושבת שמגיע שיניחו לנו, תנו לנו לחיות עם מה שאנחנו כבר, לא להכביד אותנו עם בקשות ודרישות.
שמחה בניטה: העניין הזה של הדחייה על הסף, מה זה דחייה על הסף?
שמחה בניטה: את הסברת את זה יפה מאוד, אדם כותב את הבקשה שלו, כותב את כל סיפור חייו, כותב מדוע הוא רוצה את העובד הנוכחי, לזה לא מתייחסים.
שמחה בניטה: אם הוא כבר 30 יום, 90 יום, 120 יום, 150 יום, עבר עד שהוא הגיע אליי, אז הוא נפסל על הסף, הוא אפילו לא מגיע לוועדה כדי שמישהו יראה את הבפנים, את האמת.
שמחה בניטה: נכון, יש עובדים שמגיעים אלייך אחרי חצי שנה, אבל אחרי חצי שנה את רואה שהעובד הזה טוב והוא נותן לנשמה, אז הוא הלך לא יודעת מה לעשות, למה לא לראות אותנו?
שמחה בניטה: למה רק לראות את זה שהעובד הגיע אליי אחרי חצי שנה שהוא לא עבד?
שמחה בניטה: יש כל כך הרבה מקרים שהם אפילו לא מקשיבים, למשל, הייתה תקופה בהתחלה שהם אמרו שהחל מ-51 חודשים עד 63 חודשים, צריכים לעבוד רליוורים.
שמחה בניטה: מישהי שעבדה בתור רליוור בתאגיד, שכחו לרשום לה איזה חודש, והיא נפסלה, והיא הייתה הבחורה הכי טובה שבעולם, הכי ממושמעת.
שמחה בניטה: היא הלכה לעבוד אצל משפחה של שלושה ילדים נכים, שלושה עם ניוון שרירים, במקום להצדיע לה ולתת לה את הכתר, היא נפסלה על הסף.
שמחה בניטה: למה היא נפסלה על הסף?
שמחה בניטה: בגלל שפספסו ברישום בחודש, והחברה כותבת מכתב שהיא אשמה שהיא לא ציינה.
שמחה בניטה: הלכנו לבית משפט.
שמחה בניטה: אומרים לך שאת יכולה ללכת לבית הדין לעררים, ובבית הדין לעררים הם מנפנפים לך בחוקים הרשומים שהם לא יכולים לעבור, אז למה את שולחת אותי לבית הדין לעררים, כאשר הם נצמדים בעצמם לחוק?
אבתיסאם מראענה: תודה, שמחה בניטה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לעבור ליפעת סולל, בבקשה.
יפעת סולל: עו"ד יפעת סולל, היועצת המשפטית של עמותת "כן לזקן".
יפעת סולל: אנחנו עתרנו נגד תיקון 32, שכאמור נחקק בשנת 2018 והפך את הוועדה הזאת שנקראת בלשון העם הוועדה ההומניטארית, למה שאין אלא לקרוא לו הוועדה האנטי-הומניטארית.
יפעת סולל: צריך לומר, שעתרנו על זה ב-2019, התקיימו דיונים מאוד ארוכים בבית המשפט העליון, שהעבירו ביקורת חמורה מאוד על התיקון הזה, שאני אזכיר כי זה לא נאמר פה בפה מלא, התיקון הזה הוא תיקון מפלה, שקודם כל מגדיר את המטופלים הסיעודיים הזקנים ככאלה שיש להם פחות זכויות מעצם היותם זקנים, בלי להתייחס למצב התפקודי שלהם.
יפעת סולל: ולכן, אין מקום לסעיף כזה בספר החוקים של מדינה שחושבת שזקנים הם לא סרח עודף.
יפעת סולל: ולכן, כדאי מהר מאוד להעביר את הכשל האיום הזה מספר החוקים של מדינת ישראל, וכמה שיותר מהר, זה קצת אולי יציל את כבודה של המדינה.
יפעת סולל: צריך לומר, יש פער גדול בין ההתנהלות של הוועדה ההומניטארית לפני הקורונה ואחרי הקורונה.
יפעת סולל: אם אני רגע אחד שמה בצד את מה שקיים בחוק, את הכשלים הקבועים בחוק, צריך לומר שהוועדה ההומניטארית, גם לפני הקורונה, התנהלה במסגרת שיקול הדעת שלה, באופן שהוא בלתי נסבל וזאת הגדרה מאוד מתונה לו.
יפעת סולל: זאת אומרת, היא פסלה באופן שיטתי את כל מי שגר בין חיפה לאשדוד, כי אמרו שאין שום בעיה למצוא עובדים זרים בין חיפה לאשדוד.
יפעת סולל: הגיעו אליי עשרות מקרים שהגיעו אליי פיזית, אני כבר לא מדברת על מאות פניות שמגיעות אלינו, של אנשים שהמצב התפקודי, בדרך כלל של ההורים שלהם, לפעמים בני הזוג שלהם, הוא כזה שהגיעו אליהם עשרה, 12, 14 עובדים הביתה, ואמרו להם שלא מתאים להם, גם בתוך הגבולות האלה.
יפעת סולל: כי אנשים שצריכים מנוף בשביל להרים אותם, אף עובד זר לא רוצה לטפל בהם, ואנשים שיש להם אלצהיימר במצב קשה, אף אחד לא רוצה לטפל בהם, ואלצהיימר במצב קשה זה הכי נורא שיכול להיות, ואוי ואבוי אם מוציאים אנשים כאלה מהבית כי הם מתים אחרי שבועיים.
יפעת סולל: אז אנחנו יודעים שבשנה האחרונה, או מאז תחילת הקורונה, באמת מאשרים, מאשרים הרבה.
יפעת סולל: וגם, יש את הוראת השעה, וצריך להגיד את זה.
יפעת סולל: יש את הוראת השעה שמקלה מאוד על האישור של עובדים בוועדה ההומניטארית, אבל הוראת השעה הזאת לא מספיקה בצורה קיצונית, היא גם מייצרת תנאים אבסורדיים.
יפעת סולל: אם צריך היה להגיש בקשה בין מועד מסוים עד מועד מסוים, עד מרץ 2021, ומי שכמו במקרים רבים, התאגיד אמר לו שאין להם סיבה להגיש כי ממילא יפסלו אותו על הסף, מצא את עצמו אחר כך מקבל ייעוץ משפטי אולי קצת יותר טוב, אז אומרים לו לא, לא הגשתם בזמן.
יפעת סולל: אז צריך גם לתקן את הוראת השעה הזו, שהיא מגוחכת, שהיא לא סבירה, שהיא לא נותנת מענה לרבים.
יפעת סולל: צריך לומר, נאמרו פה הרבה דברים שאני לא אתייחס אליהם, כי באמת הדוחות שהוצגו כאן לא אומרים שום דבר לגבי מטופלים קשים זקנים.
יפעת סולל: מייצרים איזו מין הבחנה כזאת בין 'כלל המטופלים הזקנים' לבין 'כלל המטופלים הצעירים'.
יפעת סולל: כלל המטופלים הצעירים הם במצב יותר קשה, ובתוך כלל המטופלים הזקנים יש הרבה מאוד רמות, ומי שברמה קשה לא מצליח למצוא מטפלים.
יפעת סולל: עכשיו אני מוכרחה לומר, בעיניי, כל ההישענות הזאת אך ורק על מטפלים זרים היא לא סבירה ברמת מדיניות ארוכת טווח.
יפעת סולל: אבל ברמה המיידית, אנחנו חייבים להחזיר את שיקול הדעת, כי המצב כפי שהוא היום אומר שרוב המטפלים הסיעודיים שנמצאים בארץ למשך איזושהי תקופה, כמו ששמעתם פה, פשוט נופלים ולא מגיעים בכלל, ולאף אחד אין שיקול דעת, חוץ מבית המשפט העליון, שאני מקווה שייתן פסק דין.
יפעת סולל: אתם יודעים מה?
יפעת סולל: אני מקווה שהכנסת תתקן את המצב לפני שהיא תצטרך לתת פסק דין.
יפעת סולל: לא יכול להיות מצב שלמקרים הנוראיים האלה אין שיקול דעת היום לאף אחד.
אבתיסאם מראענה: אני מסכימה, תודה יפעת.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת זכות דיבור, ותודה על הסבלנות, ד"ר קרן גונן, עמותת עיל"מ, עמותה ישראלית.
קרן גונן: עמותת עיל"מ זאת עמותה ישראלית לסרטני מוח.
קרן גונן: אני רוצה להציג כאן עוד סוגיה נוספת, אמנם היא נשמעה מעט, אך יש כאן איזושהי בעיה מאוד מהותית לגבי החולים הסופניים.
קרן גונן: למשל, בסרטן מוח מסוג GBM, מרגע האבחנה אנחנו מדברים על בין 13 חודשים ל-15 חודשים, מרגע האבחנה עד שהמטופל בעצם נפטר.
קרן גונן: ההתדרדרות של המחלה היא מאוד מאוד מהירה, כך שאין לנו אפילו זמן בכלל לכל הבירוקרטיה, להגיש בקשות, לבדוק מה קורה, לראיין עובד זר, להסכים, לא להסכים, בשלב הזה אנחנו כבר בשבעה עליו, סליחה על זה, וזה המצב.
קרן גונן: זה מצב מאוד קשה ומאוד מתסכל.
קרן גונן: אני לא אגיד את הבעיות, כי הבעיות הן כמובן ברורות לכולם.
קרן גונן: אני רוצה להעלות איזושהי הצעה, שיכול להיות שהיא קצת קיצונית, אבל נראה לי שבסופו של יום זאת הדרך, גם לקבל איזושהי חוות דעת משמעותית לגבי העובדים הזרים.
קרן גונן: ההצעה שלי באה ואומרת, תראו, מבחינת לפתוח את השמים, אולי באמת כדאי לבדוק מי נכנס לכאן ועם איזו מוטיבציה.
קרן גונן: לצערי הרב, כמות האנשים שנמצאים במצב סופני, שנשלחים להוספיס בית, שהמדינה בעצם מחליטה לגביהם שכדאי שהם יישארו בבית כי למדינה זה עולה הרבה יותר כסף אם הם יהיו במוסדות סיעודיים, וסביר להניח שהמשפחות רוצות שהאהוב שלהם ימות כבר במסגרת הבית, סביב המשפחה שלו.
קרן גונן: לשם כך, צריך מערכת תומכת.
קרן גונן: אז זה נכון שמשרד הבריאות נותן תקציבים לקופות החולים, שכמובן גוזרות קופון ואחר כך מעסיקות חברות שנותנות רופא ואחות.
קרן גונן: ההצעה באה ואומרת, במסגרת השירותים הכלליים האלה, בואו נתן גם את הדבר הזה.
קרן גונן: לנושא כניסת עובדים זרים, היות ויש לא מעט חולים סופניים, הם החולים שצריכים עזרה מיידית, אין לנו זמן לבירוקרטיה.
קרן גונן: אם היה ניתן לייצר איזשהו 'פול' של עובדים זרים, שהתנאי שלהם בכלל לשהות בארץ, ולקבל מטופלים כרוניים או מטופלים ארוכי טווח, לצורך העניין, הם גם הקבלה של מטופלים סיעודיים.
קרן גונן: אנחנו מדברים על בין ארבעה חודשים לחצי שנה בהגדרה של הוספיס בית, ואחרי זה יש לו גם חוות דעת, גם מוטיבציה של עובד שרוצה להיכנס בשערי הארץ, אבל יש גם חוות דעת לגבי מי הוא, מה הוא.
קרן גונן: מי שמגבש את כל זה או מי שמתכלל את כל האירוע, זאת חברה שמפקחת, מכשירה, רואה.
קרן גונן: ואז אתם באים ובודקים בעצם מי האדם שנמצא, ואין לנו כאן עניין בכלל אם אתה רוצה או לא רוצה, אם מתאים לך או לא מתאים לך.
קרן גונן: אני חייבת להגיד שגם את הנושא של פריפריה מאוד חשוב לשים על השולחן.
קרן גונן: יש בעיה מאוד גדולה, לצערי הרב, האנשים החלשים שאין להם משפחה בכלל לא מגיעים, הם בכלל לא יודעים מה זאת הוועדה ההומניטארית, הם לא יודעים מה הזכויות שלהם.
קרן גונן: אנשים מתים כמו זבובים, אין לכם מושג אפילו, כשאני נכנסתי לתחום אני פשוט הייתי בהלם, ואני עובדת סוציאלית 25 שנה בהכשרה שלי, אני מגיעה מהתחום וכל חיי אני עובדת ציבור.
קרן גונן: מעולם לא הבנתי באיזה מצב אנשים מתים בלי אף אחד, מתים בבתים של עצמם, בלי לדעת את הזכויות שלהם, לא בביטוח הלאומי, לא לדעת מה זה בכלל זכויות של עובד זר, לא לדעת מה זה הוספיס בית, עם כל מה שזה אומר.
קרן גונן: יש כאן בעיה בין המערכות.
קרן גונן: היות ועבדתי בעוד תחומים נוספים מול קופות החולים ומשרד הבריאות, אני יכולה להגיד שיש מלא תקציבים, שגוזרים קופונים בדרך ולא מגיעים לתושבים, לא מגיעים לאוכלוסייה, ופה, יש מקום לעשות איזושהי בדיקה מהותית של תקציבים, איך הם עוברים, אולי יש אפשרות לפתוח מנגנון ישיר, בעיקר לחולים הללו.
קרן גונן: אבל, בכלל לדעתי יש פה שינוי של מערכת תפיסתית שדורשת באמת וועדה בין-משרדית.
קרן גונן: תודה רבה, ותודה רבה לך.
אבתיסאם מראענה: תודה, ד"ר קרן.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לתת את זכות הדיבור לד"ר גיא בן בצלאל, אונקולוג מבית החולים שיבא, תודה על הסבלנות.
גיא בן בצלאל: תודה.
גיא בן בצלאל: אני חשבתי שאני היחיד שאעלה את הנקודה, אבל עשו את זה לפניי בצורה מאוד מרגשת.
גיא בן בצלאל: אז אני אונקולוג, מטפל בנפח חולים גבוה מידי, ואני נתקל בבעיה שהוצגה פה על ידי רותם הרבה מאוד פעמים.
גיא בן בצלאל: מטופלים סופניים, חולי סרטן, לא מצליחים להשיג מטפל זר, הם לא יכולים לייבא, אין להם את הזמן למצוא, הם פשוט לא יכולים.
גיא בן בצלאל: יש פה נקודות שלא שמו עליהם דגש בהקשר הזה.
גיא בן בצלאל: מטופל שרוצה לקבל הוספיס בית, אם אין לו מטפל סיעודי בבית, ההוספיס בית לא ייכנס, ואז הוא צריך הוספיס אשפוזי.
גיא בן בצלאל: בהוספיס האשפוזי הגדול בארץ, בתל השומר, יש 18 מיטות, אז אין מקום, אז אנחנו מגיעים למצב שאנשים לא מקבלים מענה, ובאמת מדובר פה בטווח זמן קצר.
גיא בן בצלאל: שתי נקודות חשובות שרציתי להגיד, הראשונה היא שאפשר לאפיין את החולים האלה לחלוטין, חוק החולה נוטה למות מגדיר מיהו אותו מטופל, מי שיש לו הישרדות צפויה של חצי שנה, לכן אפשר לאפיין את הקבוצה הזו.
גיא בן בצלאל: ההצעה הקונקרטית, ואני פה מטעם עמותת "נכה לא חצי בן אדם", אנחנו חושבים שכדאי שאותם מטופלים כשמטפל זר מגיע אליהם, אותם חודשי שירות לא יספרו לו למניין הוויזה, בכלל.
גיא בן בצלאל: אז אפשר לבוא ולהגיד, אבל ככה הוא יישאר ויעבור ממטופל למטופל ואצל כל אחד מהם הוא יהיה ארבעה חודשים, אז אנחנו אומרים, הלוואי, אז הוא יפתח מיומנות להיות עם מטופלים סופניים.
גיא בן בצלאל: אני חושב שזה קהל יעד שפשוט לא מתייחסים אליו עד כה, זה באמת פתיר בעיניי וזה דורש תיקון מידי.
אבתיסאם מראענה: אני יכולה רק לשאול שאלה בסוגריים?
אבתיסאם מראענה: היא לא קשורה בהכרח ישירות לקשר בין המטפל למטופל, אבל אני רוצה לשאול, האם עובד זר שיעבור כל ארבעה חודשים ממטופל למטופל, שבעצם יהיה איתו ברגעיו האחרונים, איך זה משפיע על חיי בני אדם, עליו כמטפל?
אבתיסאם מראענה: אתה חושב שזה משהו שאפשר לאמץ כשיטה?
אבתיסאם מראענה: מטפל שיכול לעבור כל ארבעה חודשים בין אנשים?
גיא בן בצלאל: זאת שאלה טובה, אין ספק שצריך אנשים ייחודיים, מיוחדים, שיסכימו וירצו לעשות את זה, ולכן זה חייב גם להיות מלווה בתמריצים, אבל זה ברור שאנחנו לא נכריח, ואנחנו צריכים למצוא את מי שמתאים לזה.
גיא בן בצלאל: אני מאמין שאפשר למצוא, וגם אם נמצא רק חלק מהמטפלים שיסכימו, זה עדיף מכלום.
אבתיסאם מראענה: מהם המספרים שאנחנו מדברות ומדברים עליהם, מבחינה אונקולוגית?
רותם שחבר: אני יכולה להוסיף?
אבתיסאם מראענה: כן, בבקשה, משפט קצר.
רותם שחבר: אני חושבת שהפתרון הוא שהחברות אשפוז בית ייקחו על זה אחריות, ואז בתור חברת אשפוז בית היא צריכה לתת את כל המעטפת ואת המענה לאותו עובד זר.
רותם שחבר: כמו שאני לא צורכת שירותי רפואה ואני הולכת לאתר את הרופא שלי ואת האחות, כך אני לא צריכה לאתר את העובד הזר שלי, זאת צריכה להיות מעטפת שלמה.
רותם שחבר: ואז, בתוך חברת האשפוז צריך גם לתת מענה רגשי לדבר הזה.
אבתיסאם מראענה: האמת היא שזה רעיון מצוין.
אבתיסאם מראענה: אוקי, אני נותנת לכם זכות דיבור אחרונה לסיכום ואנחנו מסיימות, כי יש לנו ב-13:00 דיון ועדת חקלאות.
אבתיסאם מראענה: אלכס, אתה רוצה?
אלכס פרידמן: אני אשמח להגיד כמה מילים.
אלכס פרידמן: קודם כל, תודה לדוברים היקרים שלנו.
אלכס פרידמן: באמת אני בן אדם שאוהב להגיד גם מילה טובה, אז קודם כל תודה רבה לך על העיסוק הזה, נורא תומכת, אנא, מי כמונו יודע כמה את עובדת גם מאחורי הקלעים ואנחנו רואים את התזוזה בשטח, וזה נהדר.
אלכס פרידמן: אני רוצה להגיד תודה גם לעינבל ולצוות, שבאמת עושים עבודה נהדרת בסך הכל.
אלכס פרידמן: בזמן האחרון גם יש תזוזה מאוד טובה, בין אם זה הוועדה שהוקמה בנושא ההעסקה, בין אם זה ההיתרים הבילטרליים, ובין אם זה העבודה המשותפת שלנו על התוכנית שהגשנו גם לכאן ואנחנו עובדים עליה.
אלכס פרידמן: ברמת הנושא שלנו היום, אני חושב שמצב החירום דורש הזרמת עובדים רבים ככל שניתן, מצד שני אנחנו צריכים לבחון את הסוגייה הזאת.
אלכס פרידמן: דובר על העניין של התושבות והעניין שלא רוצים שהעובד יהיה פה יותר מידי שנים, אבל בין הזרמת עובדים לבין לתת את העבודה לעובד שנמצא פה המון שנים, אני חושב שהאופציה הנכונה היא לתת לאותו עובד, מהרבה סיבות.
אלכס פרידמן: מצד ראשון, זה מין הסתם להסדיר את העובדים הרבים שנמצאים פה לא כחוק.
אלכס פרידמן: ב' ברור שעובד עם ניסיון, עם שפה, ניסיון שאנחנו יודעים שהוא עבד ועשה עבודה טובה, אז עובדים כאלה זה מה שצריך.
אלכס פרידמן: פה, העובדים הללו שמגיעים לוועדה ההומניטארית, דובר על כך רבות היום, הבעיה הגדולה היא תנאי הסף, פשוט פוסלים בלי לבחון את הנושא לעומק, וזה לא אמור להיות כך.
אלכס פרידמן: אגב, באותו הקשר, העובדים החדשים הם גם פתח לנטישות הרבות שדוברו פה.
אלכס פרידמן: מצד שני, אלה שכרגע נופלים בתנאי הסף, ואני אומר פה, עינבל, זאת נקודה שעלתה לי היום, אנחנו יודעים שיש בתוכם את הנוטשים, אז יש פה הזדמנות לאתר אותם ולטפל בהם, צריך לקחת את הנקודה הזאת בחשבון.
אלכס פרידמן: אז מן הסתם, לפתוח את הוועדה, מצד שני, אם בתוך הפניות מגיעים הנוטשים, זאת ההזדמנות גם לטפל בהם.