GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ענבל משש: הן מועברות ככל שנדרשת אכיפה לגורמי האכיפה השונים, גם בזרוע העבודה, גם אצלנו בתוך הרשות למנהל אכיפה, למנהל בטיחות, תלוי בסוגיה שעולה.
ענבל משש: אני אומר שב-2020 היו כ-3,000 פניות למרכז.
ענבל משש: זה חלק מאוד חשוב במענה שניתן.
אבתיסאם מראענה: מרכז הפניות הזה פתוח רק בזמן קורונה?
ענבל משש: לא, מה פתאום.
ענבל משש: הוא פתוח לדעתי מ-2012 ונותן מענה חמישה ימים בשבוע לפניות של עובדים זרים.
ענבל משש: בזמני משבר נתנו מענה, גם כשהיו ההפגזות בדרום ובטח בקורונה, ואנחנו מתקשרים אירועים לעובדים הזרים גם בפוש, גם באופן ייזום וגם הם יכולים לפנות ולקבל מענה.
ענבל משש: כרגע לא ניתן מענה לכל העובדות בסיעוד, אנחנו נפעיל את זה באופן מדורג בגלל המשאבים, בגלל ההיקף, בגלל הצורך שעולה כדי לממן את הפעילות הזאת של המרכז הארצי שמממנת רשות האוכלוסין וההגירה מתקציב רשות האוכלוסין וההגירה.
אבתיסאם מראענה: אייל סיסו, בבקשה.
אייל סיסו: למעשה רציתי לדייק, וענבל עכשיו תיקנה, את מה שדינה אמרה.
אייל סיסו: כל העובדים הזרים, כולל אלה שמגיעים גם לא בהסכמים בילטרליים, מגיעים לנציגות לפני שהם מגיעים לארץ.
אייל סיסו: בשגרירות הם עוברים ראיון לוויזה.
אייל סיסו: בסוף הראיון הם מקבלים זכותון שבו יש את כל הזכויות שמגיעות להם, כולל כמובן הקו החם.
אייל סיסו: מסבירים להם, עושים ממש תיאום ציפיות ומסבירים להם מה זה זכותון, מה מגיע להם, מתי מתקשרים לקו החם והם עושים את זה.
אייל סיסו: זה מאז ומעולם, לא מעכשיו.
אייל סיסו: לפחות מ-2010.
אייל סיסו: אני הייתי קונסול בהודו בין השנים 2011 ל-2014, משם היינו מביאים את רוב העובדים, מהודו, סרי לנקה והפיליפינים, כל אחד ואחת מהם שהיו מגיעים לארץ היו מקבלים את הזכותון והסבר מדויק מה הזכויות שלהם, כך שזה משהו זמין וקיים כבר הרבה זמן.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לפנות לדורון רז, איגוד נותני שירות סיעוד בישראל.
דורון רז: קודם כל, אני מברך על הדיון בזמן כזה.
דורון רז: אנחנו, עמותות וחברות הסיעוד, מטפלים ב-270,060 זכאי חוק הסיעוד ואני אתייחס אליהם.
דורון רז: אנחנו מטפלים באמצעות כ-140,000 עובדים, רובם ישראלים – כ-100,000 ישראלים – והיתרה עובדים זרים.
דורון רז: אני שמח לבשר שבשבוע שעבר האיגוד שלנו חתם על הסכם קיבוצי עם ההסתדרות לגבי ענף הסיעוד ועמדתי על-כך שהכלנו בתוך ההסכם הקיבוצי גם את העובדים הזרים.
דורון רז: אנחנו לא אלה שמביאים את העובדים, אנחנו אלה שמטפלים בקשישים זכאי חוק הסיעוד גם באמצעות עובדים זרים.
דורון רז: המטרה שלנו כנותני שירותים וכאזרחים במדינת ישראל לא להגיע למה שאמרה חברת הכנסת, שההורים שלנו והסבים שלנו יטופלו רק על ידי עובדים זרים, אנחנו עושים הכול כדי להגדיל את כמות הישראלים שיפנו לענף, גם ההסכם הקיבוצי בא לשפר את שכרם.
דורון רז: אני חושב שב-10 השנים האחרונות הגדלנו פי חמישה ויותר את מספר העובדים הזרים בתחום הסיעוד.
דורון רז: לאן נגיע בקצב הזה?
דורון רז: אני מאוד מברך על ההסכמים הבילטרליים שעושה המדינה.
דורון רז: אני חושב שזה צעד חשוב לכולם.
דורון רז: זה תהליך ארוך שצריך גם לתת מענה עד שהוא יגיע למיצוי מלא כי גם עד אז יצטרכו עובדים לתחום הסיעוד.
דורון רז: עשינו ביוזמה של האיגוד שלנו שלוש פעמים מהלך של "הלבנת" עובדים זרים שנמצאים פה בארץ.
דורון רז: לפני כ-10 שנים יזמנו ולא כל כך האמינו שזה יהיה אבל החזרנו למעגל העבודה למעלה מ-8,000 עובדים זרים שהיו פה בארץ כשוהים בלתי חוקיים, שסיימו את עבודתם, המדינה לא עשתה מאמצים גדולים להוציא אותם מהארץ ותחתם היא הביאה אלפים של עובדים חדשים.
דורון רז: נשארנו עם עובדים שהיו בלתי חוקיים בארץ שעבדו בכל מיני תחומים אחרים והביאו עובדים חדשים נוספים לתחום הסיעוד.
אבתיסאם מראענה: מה זאת אומרת שאתה הכשרת 8,000 עובדים?
דורון רז: אני לא הכשרתי, המדינה.
דורון רז: אנחנו לחצנו ויזמנו ועשינו בשביל שיהיה לנו כוח אדם מיומן.
דורון רז: גם היום אני מברך את שר הרווחה והשרה לשוויון חברתי על המהלך שהם עשו לקראת הלבנת עוד עובדים שנמצאים פה בארץ - -
ענבל משש: שרת הפנים.
ענבל משש: להצלחה אבות רבים אבל זו סמכות של שרת הפנים ומהלכים שהובילה שרת הפנים.
ענבל משש: רק לדייק.
דורון רז: אני מקבל, את צודקת.
דורון רז: ההלבנה הזו של עובדים פשוט נותנת מענה מידי של עובדים זמינים שכבר יש להם אוריינטציה - - -
אבתיסאם מראענה: למה אומרים "הלבנה"?
דורון רז: כי הם לא חוקיים והופכים אותם להיות חוקים.
דורון רז: זה מונח לא יפה אבל זה המונח.
אבתיסאם מראענה: אז בואו נדבר על מונחים יותר יפים.
דורון רז: אוקיי, החזרתם לשוק העבודה.
דורון רז: אני חושב שהמהלך הזה הוא מהלך מבורך והוא ייתן מענה מידי לצרכים של הקשישים שצריכים טיפול.
דורון רז: העסקת העובדים הזרים אצלנו, בעמותות וחברות הסיעוד, לזכאי חוק סיעוד הוא בדיוק זהה להעסקת עובדים ישראלים.
דורון רז: הוא מקנה להם 100% אותן הזכויות.
דורון רז: הם מועסקים בדיוק תחת אותם התנאים, עם תלושי שכר, עם בקרה.
דורון רז: אנחנו גופים שנמצאים תחת בקרה של המדינה, של ביטוח לאומי שבודק אותנו, וזה בסדר, לגבי כל הזכויות של כל העובדים, הישראליים והזרים.
דורון רז: אנחנו היחידים שבעצם – לשאלתך הקודמת – מפרישים לקרן שהקימה המדינה לצורך הזכויות של העובדים הזרים את כספי הפנסיה שלהם.
דורון רז: אנחנו מפרישים לשם מידי חודש בחודשו את הכספים.
דורון רז: המדינה פטרה את המעסיקים הפרטיים מההפרשה הזו.
דורון רז: המהלך לפטור אותם היה מתוך מחשבה שיהיה להם כסף זמין יותר עכשיו לשלם לעובד אבל לא מה יקרה בסוף העסקה, שלעובד לא יהיה ממי לקבל את הזכויות.
דורון רז: אלה שמועסקים בחברות הסיעוד – מדי חודש כל הזכויות שלהם מופקדות בחשבון שהמדינה העמידה לצורך העניין ובעזיבתם את הארץ הם יכולים למשוך את הכסף הזה בשדה התעופה ככספי פנסיה, תגמולים, איך שתקראו להם, כספי פיקדון שהופקדו לזכותם.
דורון רז: אני חושב שהעובדים שעובדים אצלנו בחברות הסיעוד – כ-40,000, אולי קצת יותר – זוכים למענה מאלפי עובדים סוציאליים שעובדים אצלנו בבקרה ופיקוח על עובדים ישראליים ועל עובדים זרים.
דורון רז: אנחנו עושים ביקורי בית מתוך ההסכמים שיש לנו עם המוסד לביטוח לאומי מדי 60 יום בבית הקשיש ע"י עובדת סוציאלית שפותרת מחלוקות ובעיות.
דורון רז: היא עושה את ביקור הבית ששאלת קודם, גם עם המטופל והמטפל וגם עם המטפל לבד והמטופל לבד.
דורון רז: זאת אומרת, יש למטפלת זמן חופשי עם העובדת הסוציאלית בארבע עיניים לשטוח בפניה בעיות אישיות שיש לה מתוך ידיעה שהיא תסייע לה לפתור אותם ובלי חשש שישמעו אותה ויתנכלו לה אחר כך למה היא התלוננה או למה היא אמרה.
דורון רז: זה יתרון עצום שקיים וזמין.
דורון רז: אנחנו גם נותנים הדרכה למטפלות, הם משתלבים בתוך מערך ההדרכה שלנו כמו כל עובד ישראלי.
דורון רז: אני חושב שהמנגנון של העסקת העובדים הזרים באמצעות חברות הסיעוד הוא הפתרון הנכון ביותר שהיה צריך להיות לקטוע את הקשר בין המטופל לבין המטפל בעניינים כספיים.
דורון רז: איפה נוצרות כל הבעיות?
דורון רז: שיש בידי המטפל אפשרות ללחוץ על המטופל לשכר או לתנאים יותר גדולים, ומצד שני גם על המטופל ללחוץ על המטפל בהתניית תשלומים שהוא יקבל.
דורון רז: מכיוון שכך, אנחנו הצענו הצעה שאולי את, עם הוועדה שלך, תוכלי לעשות משהו בנושא הזה, הצענו שלעובד הזר יהיה מעסיק אחד, חברת הסיעוד.
דורון רז: היא תעסיק אותו בהיקף השעות של הזכאות של חוק הסיעוד וביתרת השעות המטופל או המשפחה שלו ישלמו לעובד את השכר באמצעות חברת הסיעוד, שלא תרוויח על זה שקל אבל היא תוציא תלוש לעובד עם כל זכויותיו, ואז בעצם יהיה לו מעסיק אחד, עם בקרה של מעסיק אחד, עם זכויות אצל מעסיק אחד, ולא עם מצב שנוצר שהעובד מקופח בשכרו או שהמטופל נסחט בשכר העובד.
אבתיסאם מראענה: אנחנו נמשיך את השיחה שלנו, נעשה אותה אפילו בפגישה פרטית ואני אשמח לשמוע יותר על ההצעה שלך.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לעבור ליפעת סולל מ"כן לזקן".
יפעת סולל: אני רוצה בשני משפטים קצת ללכת אחורה.
יפעת סולל: אני חושבת שצריך להבין מאיפה בא כל הסיפור של העסקת עובדים זרים בסיעוד.
יפעת סולל: בתוך העולם הזה שהתגלגל משנות ה-80' אנחנו לא מאמינים יותר שאנשים שיש להם קשיים, שיש להם מוגבלות, צריכים להיות סגורים במוסדות אלא צריכים להיות חלק מהקהילה וצריכים לקבל את הסיוע כדי שיוכלו לחיות בקהילה ולתפקד בקהילה.
יפעת סולל: בשנות ה-80' אנחנו רואים את החקיקה של פרק הסיעוד בחוק הביטוח הלאומי, שהיה מאוד מתקדם לזמנו, והגדיר מימון של שעות בבית המטופל הסיעודי של סיוע ע"י מטפל סיעודי.
יפעת סולל: מה שקרה הוא שבמקום שהמודל די ילך ויתפתח, בשנות ה-90' לא הוסיפו שעות ולא הוסיפו מודלים אחרים של טיפול בקהילה, אלא בעצם איפשרו לאנשי מעמד הביניים, יש לומר, לייצר לעצמם פתרונות אחרים ובעצם הפתרונות האלה הם בתחום של "תנו לנו את האפשרות להעסיק עובדים זרים ואנחנו נתמודד אתם כלכלית".
יפעת סולל: אנחנו מתגלגלים בסיפור הזה אחר כך למצב שבו פתאום המדינה אומרת: רגע, שנייה, יש לנו יותר מדי עובדים זרים, בואו נראה איך אנחנו מצמצמים את זה.
יפעת סולל: הולכים לרפורמה ב-2009 שיצרה את כל המודל הזה שדיברתם עליו היום.
יפעת סולל: הרציונל שמאחוריה היה בעיקרו איך המדינה מפקחת על העובדים הזרים ויודעת בכל רגע נתון איפה הם כדי שהם יצאו מהארץ בזמן.
יפעת סולל: הרציונל השני שהיה שם היה לראות איך מצמצמים את מספר העובדים הזרים בסיעוד, ובמסגרת הזאת קבעו את המגבלה שאומרת:
יפעת סולל: מותר להעסיק עובדים זרים בסיעוד אך ורק אם הם מועסקים בתנאי העסקה של 24 שעות ביממה – זה התגלגל ל-6 ימים בשבוע – אני מסכימה עם כל מה שנאמר כאן בהתחלה על ידי אנשי "קו לעובד" ו"רופאים לזכויות אדם".
יפעת סולל: למעשה, עד היום אנחנו מסתכלים על מודל שההגדרה שלו היא התנערות המדינה מחובותיה למתן שירות ראוי לאזרחיה שנזקקים לטיפול סיעודי, בין אם הם זקנים שאני מייצגת ובין אם הם נכים צעירים יותר, משום ששולחים את הזקנים הסיעודיים ואת הנכים להיות מעסיקים של עובדים, לנהל אתם משא-ומתן על תנאי השכר שלהם, לדאוג לכך שהזכויות שלהם ימולאו – ובצדק רב, אני לרגע לא כופרת בכך – והכל במסגרת של אחריות של מטופל.
יפעת סולל: זה התחום היחיד שבו המטופל צריך להיות המעסיק של המטפל שלו.
יפעת סולל: צריך להבין בכלל מה המסגרת שבתוכה אנחנו חיים.
יפעת סולל: בתוך זה יש הרבה מאוד בעיות, חלק גדול מהן עלה כאן ואני לא אחזור על הדברים, אבל צריך להבין שהמודל הזה בבסיסו הוא מודל כושל משום שמטופל סיעודי שזקוק באמת לטיפול או לפחות להשגחה בכל שעות היממה לא יכול להיות באמת עם מטפל אחד.
יפעת סולל: זה לא סביר, זה לא הגיוני.
יפעת סולל: לא יכול להיות מצב שבו אדם נדרש להיות במקום העבודה שלו 24 שעות ביממה גם אם הוא לא עובד כל הזמן.
יפעת סולל: זה לא טוב לעובד בוודאי, זה לא טוב לשוק העבודה בוודאי, וזה גם לא טוב למטופל הסיעודי.
יפעת סולל: הדבר השני הוא שהמטופל הסיעודי ומשפחתו עומדים מול שוקת שבורה כל שבוע בעצם, כי יום בשבוע לפחות המטפלת צריכה להיות בחופשה ואם היא לא מקבלת חופשה או גם אם היא בוחרת לא לקחת יום חופשה זה בניגוד לחוק.
יפעת סולל: אין פתרון.
יפעת סולל: אין פתרון לזמן מחלה, אין פתרון לזמן חופשות, אין פתרון למצבי קיצון אחרים.
יפעת סולל: המודל הזה לא צריך לפעול כך.
יפעת סולל: הוא צריך לעבור מן העולם.
יפעת סולל: צריך לומר דבר נוסף.
יפעת סולל: מדינת ישראל היא המדינה היחידה בעולם שהטיפול הרגיל, שברירת המחדל, שהטיפול הראשוני של אנשים שזקוקים לטיפול סיעודי בבית, נעשה ע"י עובדים זרים בתנאי מגורים בבית המטופל הסיעודי.
יפעת סולל: זה מודל שקיים ברוב מדינות העולם היום אבל הוא קיים בדרך כלל בשוליים, במקרי קיצון.
יפעת סולל: אצלנו הוא המודל העיקרי.
אבתיסאם מראענה: מה האלטרנטיבה?
אבתיסאם מראענה: מה קורה במדינות אחרות, יפעת?
יפעת סולל: במדינות אחרות אנחנו מסתכלים על חיים בקהילה.
יפעת סולל: מה זה אומר "קהילה"?
יפעת סולל: בארץ כשמדברים על קהילה מדברים על בית אבל זה לא אותו דבר.
יפעת סולל: אנחנו מדברים הרבה יותר על דברים שאנחנו קוראים להם "מרכזי יום" אבל הם הרבה מעבר למה שלרוב יש בארץ.
יפעת סולל: מקומות שאפשר לצאת אליהם למספר רב של שעות ביום ומקבלים בהם את כל השירותים.
יפעת סולל: צריך לומר שבישראל מרכזי יום באים על חשבון שעות הטיפול הסיעודי בבית.
אבתיסאם מראענה: תסבירי.
נעה בן שבת: זה אומר שזו לא ברירת המחדל.
נעה בן שבת: זה אומר שעובדים זרים הם לא ברירת המחדל.
נעה בן שבת: יש מתן שירותים על ידי המוסד לביטוח לאומי - - -
יפעת סולל: לא, לא.
יפעת סולל: זה אומר שזו ברירת המחדל, משום שמי שצריך טיפול והשגחה של 24 שעות ביממה אין לו פתרון אחר.
יפעת סולל: הפתרון האחר היחיד שלו זה לא לחיות בבית ולא לחיות בקהילה אלא ללכת למוסד.
יפעת סולל: לכן זה הפך להיות ברירת המחדל.
יפעת סולל: זה למעשה המודל היחיד שקיים משום שמאפשרים העסקת עובדים זרים בסיעוד בתנאי העסקה שונים מאלה של עובדים ישראליים, משום שמעטים יכולים להרשות לעצמם מימון של עובדי סיעוד ישראליים 24 שעות ביממה.
יפעת סולל: לכן המודלים הקיימים היום האחרים נותנים מענה מאוד מאוד חלקי למספר קטן של שעות, וכאמור, גם בשעות האלה, למשל של מרכזי יום, יורדים מסך השעות.
יפעת סולל: כלומר, אם היום אנחנו במצב שבו מקסימום שעות טיפול סיעודי בשבוע עומד על 30 שעות, לא למטפל זר, למטפלת ישראלית, 30 שעות בשבוע זה חלק קטנטן מהצורך.
יפעת סולל: אנחנו מסתכלים בעולם על הרבה מאוד מודלים של בתים בקהילה, לא מוסדות שהם מחוץ לקהילה, על בתים שמאפשרים לאנשים לחיות בין בדיור קואופרטיבי שהוא בשליטת המטופלים, בין אם במודלים כאלה שהם בבעלות ושליטת העובדים, המטפלים.
יפעת סולל: כל מיני מודלים אחרים של חיים ביחד ומסגרות שנותנות מענה לאיקס גדול של שעות ביום, עם טיפול ותמיכה שמאפשרים את ההגעה לשם, את החזרה ואת שעות הלילה עם השגחה.
אבתיסאם מראענה: תודה, יפעת.
אבתיסאם מראענה: את בעצם אומרת כמה אנחנו יכולות ויכולים להחזיק את המנגנון הזה, שרוב האוכלוסייה שנזקקת לטיפול סיעודי נשענת על עובדת ועובד זר.
אבתיסאם מראענה: כמה זמן אנחנו נחזיק את המנגנון הזה כשאנחנו רואות שיש בו כל כך הרבה בעיות, הפרות זכויות, קשיים של המעסיקים עצמם כלפי אותם מטפלות ומטפלים.
יפעת סולל: אם יורשה לי בעניין הזה שני דברים קצרים: אחד, בשנה האחרונה ראינו עד כמה כושל המודל הזה.
יפעת סולל: הועלו פה באמת הרבה מאוד דברים על הבעיות של העובדות והעובדים, אני לגמרי מבינה ומקבלת אבל צריך לראות את זה גם מהצד השני.
יפעת סולל: אנחנו רואים שלגבי מטופלים סיעודיים קשים המצב הוא בלתי אפשרי.
יפעת סולל: מטופלים סיעודיים קשים לא מוצאים מטפלים, לא מוצאים מטפלים בכלל ובטח לא מטפלים מתאימים.
יפעת סולל: דובר כאן קודם על הוועדות ההומניטריות, היה תיקון לחוק לפני מספר שנים שיצר אפליה בין מטופלים סיעודיים שהם מתחת לגיל פרישה למטופלים שמעל גיל פרישה ולא מאפשר למטופלים שהם מעל גיל פרישה – שהם רוב המטופלים – להגיש בקשה להמשיך להעסיק עובדים זרים שנמצאים בארץ מעל 8 שנים.
יפעת סולל: יש עכשיו הוראת שעה שמאפשרת את זה לתקופה הקצרה הזו.
יפעת סולל: צריך לבטל את האפליה הזאת בחוק.
יפעת סולל: בכלל, אני לא חושבת שראוי שבחוק במדינת ישראל תהיה אפליה על רקע גיל.
יפעת סולל: זה דבר שהוא בלתי נסבל והוא צריך לעבור מן העולם.
יפעת סולל: דבר נוסף, לא יכול להיות ששולחים את המטופלים לנהל משא-ומתן על שכר העובדים.
יפעת סולל: יש פה מצב שהוא פשוט בלתי נסבל.
יפעת סולל: הדרך היחידה שהמדינה התמודדה עם זה היא להגיד: אנחנו מגבילים את האזורים שבהם העובדים יכולים לעבוד.
יפעת סולל: אם הם באו לאזור גיאוגרפי מסוים אסור להם לעבור לאזור גיאוגרפי אחר.
יפעת סולל: זה אבסורד.
יפעת סולל: זה מגוחך.
יפעת סולל: זה לא עובד.
יפעת סולל: כל עוד אנחנו בתוך המודל הזה – שבעיניי לאורך זמן צריך לבטל אותו – צריך לייצר דיפרנציאציה בשכר, כך שעובדים שצריכים לתת מענה למטופלים קשים גם יקבלו שכר הולם.
יפעת סולל: כמובן שהשכר הזה לא יכול שהוא יתגלגל שוב על חשבון המטופל הסיעודי, אבל חייבים לייצר את הדיפרנציאציה באופן מהותי, זה חייב להתבטא בתנאי השכר של העובדים.
אבתיסאם מראענה: אין ספק שמה שאת מציעה ובכלל זה משהו ששווה דיון הרבה יותר רחב.
ענבל משש: אני רק אומר שבמסגרת הנושאים במיקוד לממשלה ה-36, חלק עיקרי מהנושאים שהעלתה שרת הפנים זה שיפור בנושא הסיעוד וכתוצאה מכך אנחנו כרגע בוחנים את שינוי שיטת העסקה, מעבר לשיטת תאגידים בענף הסיעוד.
ענבל משש: זה כרגע בבחינה.
ענבל משש: כמובן שמה שחשוב זה שעלויות נטל העסקה העודפות, ככל שיהיו בתוך שיטת העסקה החדשה, לא ייפלו על כתפי המשפחות.
ענבל משש: הנושא הזה כרגע בבחינה.
אבתיסאם מראענה: אני לא אתייחס להצהרות שרת הפנים איילת שקד מלפני שבוע בעניין.
אבתיסאם מראענה: אני מאוד מקווה שאנחנו נהיה חלק בכול הדיונים הקשורים בעובדות והעובדים הזרים, יש לנו הרבה מה להגיד וכולי תקווה שנעשה את זה במשותף.
אבתיסאם מראענה: זה הדבר היחידי שיש לי להגיד.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה בבקשה לקבל את התייחסות הביטוח הלאומי לגבי מה שעלה בדיון.
ארנה זמיר: עלו כל כך הרבה נושאים ואני גם לא הייתי בכל הישיבה אז יעזור לי אם תמקדי לאיזה נושא את רוצה שאני אתייחס בדיוק.
אבתיסאם מראענה: אחד הנושאים שחזר על עצמו גם בדיון הקודם וגם בדיון הזה הוא שיש לנו 30 שעות לכל מטופל סיעודי מהביטוח הלאומי אם זה עובד ישראלי או עובדת ישראלית, 26 שעות אם זה עובד זר או עובדת זרה, נכון?
ארנה זמיר: נכון.
ארנה זמיר: זה במצב המקסימלי, במצב האקוטי ביותר.
ארנה זמיר: את יכולה לתאר לי סיטואציה שיש בן-אדם סיעודי שצריך עובדת או עובד זר שיטפל בו, מה עושים עם 30 או 26 השעות האלה בשבוע?
ארנה זמיר: איזה מענה זה נותן?
ארנה זמיר: כפי שאמרתי בדיון הקודם וכפי שאמרה יפעת סולל, הפתרון הזה הוא פתרון שבאמת אפשרי לאלה שידם משגת.
ארנה זמיר: הוא לא אפשרי לכלל הזכאים.
ארנה זמיר: גם בישיבה הקודמת אמרתי שרק מחצית מהאנשים ברמות התלות הגבוהות ביותר נעזרים בעובד זר ואחרים מחפשים תשובות אחרות, בין אם זה להסתייע ע"י בני המשפחה יותר או להשתמש יותר בשירותים של מרכז יום, או לא להיות במצב המיטבי.
ארנה זמיר: זה לא משהו שהוא זמין לכולם.
ארנה זמיר: לגבי הדרך למצות יותר את התקציב שהמדינה מעמידה לרשות הזכאים, הדרך היא דווקא לא לעבוד באמצעות חברת הסיעוד אלא העסקה ישירה.
ארנה זמיר: זאת אומרת שהמשפחה מקבלת את כל הכסף והיא זו שמשלמת ישירות לזכאים.
ארנה זמיר: ברמות התלות הגבוהות האלה יש הפרש של 1,000 שקלים לחודש שיכול להיווצר מול השירות באמצעות חברת הסיעוד.
ארנה זמיר: כל משפחה צריכה להחליט האם השירות שאותו תיאר דורון רז הוא שירות שמבחינתה היא רוצה לשלם עבורו את אותם 1,000 שקלים.
ארנה זמיר: זו כבר החלטה של כל משפחה ומשפחה.
ארנה זמיר: לגבי העניין שהמדינה תכתיב מחירים לכל המשפחות – זה קצת נראה לי בעייתי כי בכל משפחה המציאות היא שונה.
אבתיסאם מראענה: אין מדרג?
אבתיסאם מראענה: אין סוג של התייחסות?
אבתיסאם מראענה: מה זאת אומרת?
ארנה זמיר: יש הרבה דברים שמשתנים בין משפחה למשפחה.
ארנה זמיר: זה לא כמו לאפות לחם, שאפשר לעשות מחיר של לחם אחיד; וגם כשיש מחיר של לחם אחיד אנחנו רואים כל כך הרבה סוגים של לחמים אחרים לצד הלחם האחיד.
ארנה זמיר: אז אני לא בטוחה שזה משהו שניתן לקבוע מחירים, זה מאוד מסובך.
ארנה זמיר: כל הסידור הזה של הסתמכות על עובדים זרים, כפי שאת שומעת פה בדיון שני, הוא מאוד-מאוד מסובך.
אבתיסאם מראענה: תודה לך.
אבתיסאם מראענה: אנחנו עברנו את השעתיים של הישיבה הזו.
אבתיסאם מראענה: יש לנו מישהו בזום שמאוד רוצה להתייחס למה שנאמר כאן בקצרה?
אבתיסאם מראענה: אופירה מוסקוביץ', בבקשה.
אופירה מוסקוביץ': צהריים טובים.
אופירה מוסקוביץ': אופירה מוסקוביץ' ממטה מאבק הסיעודיים.
אופירה מוסקוביץ': המטה שם לו למטרה לשקף לסיעודי ולבני משפחתו את זכויותיהם על פי חוק באופן מאוזן בין הזכויות של העובדים לבין הזכויות של הסיעודי ולשקף לרשויות המטפלות, קרי ביטוח לאומי, רשות האוכלוסין וההגירה, חברי הכנסת, שרים, את העוולות מהשטח.
אופירה מוסקוביץ': מטה המאבק, עם קבוצת "הזדקנות בכבוד", נותנים שירות לכ-20,000 חברים.
אופירה מוסקוביץ': אני רוצה בקצרה לבוא ולהציג בפניכם מה אנחנו חווים מהשטח, איך הדברים קורים.
אופירה מוסקוביץ': כשבאים לדון בזכויות העובדים לא ניתן לנתק אותם מהזכויות של המטופלים עצמם.
אופירה מוסקוביץ': כשברגעים הכי קשים המטופל מוכרז כמעסיק מבלי שהוא יקבל כלים, מבלי שהוא יקבל הדרכה, אומרים לו: תסמוך על הלשכות הפרטיות או על חברת הסיעוד שמעסיקה במקביל את העובד הזר, זה מצג שווא מכיוון שהחברות האלה אינן משקפות את הזכויות על פי חוק, אלא בחלק מהמקרים פשוט ממציאות כל מיני זכויות.
אופירה מוסקוביץ': העובדים מגיעים לארץ ומקבלים אשרת שהייה ועבודה מכוח ההזמנה על ידי המטופל עצמו.
אופירה מוסקוביץ': הרי למטופל במדינת ישראל יש זכויות.
אופירה מוסקוביץ': הם מגיעים לפה ללא שפה שהם יכולים לתקשר עם המטופל עצמו ו/או בני משפחתו.
אופירה מוסקוביץ': גם אם הובטח להם שהעובד יגיע והוא דובר אנגלית או דובר רוסית, בפועל זה לא קורה, לא ניתן לתקשר עם העובד, אז למה מתפלאים שיש פה חוסר יכולת לתפקוד?
אופירה מוסקוביץ': הם מגיעים לכאן ללא הכשרה מתאימה, הם לא מבינים את ההבדלים התרבותיים בין המקום שהם מגיעים אליו למדינת ישראל, ראה ערך חוקי כשרות.
אופירה מוסקוביץ': מה שקורה כרגע הוא שאין אכיפה כמו שצריך, לא על הלשכות הפרטיות ולא על עבודת העובדים הזרים.
אופירה מוסקוביץ': אנחנו מקבלים עשרות של פניות של נטישות, של הזנחה, של עובדים שלא עושים את עבודתם נאמנה, שנותנים טיפול תרופתי לא על פי התוויית הצוות הרפואי.
אופירה מוסקוביץ': אי האכיפה הזו פשוט מזעזעת כי בשטח, הסיעודי עצמו ובני המשפחה נותרים ללא עזרה משום כיוון, לא חברות הסיעוד ולא הלשכות הפרטיות.
אופירה מוסקוביץ': כשהעובד עצמו נמצא בין מעסיקים החוק נותן לו 90 יום למצוא מעסיק אחר כשהוא בטווח של 4 שנים ו-3 חודשים.
אופירה מוסקוביץ': העובד הזה, במקום למצוא מעסיק סיעודי אחר, הולך ועושה כל עבודה אחרת, ואז המטופל בעצם כבול למטפל כי היתר ההעסקה שלו תפוס ולא ניתן להביא עובד חדש מחו"ל.
אופירה מוסקוביץ': זאת אומרת שאנחנו שבויים.
אופירה מוסקוביץ': העובדים האלה בין היתר, ב-90 הימים האלה, גם מעמידים פני מעוניינים לעבוד, מגיעים ל-6 ימי ניסיון כשהם מסכימים לכל תנאי השכר וביום השישי הם אומרים: לא מתאים לי, קמים והולכים.
אופירה מוסקוביץ': אף אחד לא אוכף את זה.
אופירה מוסקוביץ': נוצר מצב שאין למטופל הסיעודי זמן להמתין עד שכל העובדים ששוהים כאן יהיו במסגרת ההסכם הבילטרלי, אנחנו לא יודעים מה הסילבוס שהם צריכים ללמוד שם במסגרת ההסכם הבילטרלי.
אופירה מוסקוביץ': הסרטונים שאני נתקלתי בהם במסגרת ההסכם הבילטרלי מבוימים.
אופירה מוסקוביץ': אין שום דרך לשוחח עם העובד ולהבין אם הוא באמת מבין למה הוא מגיע, לאיזה טיפול הוא מגיע.
אבתיסאם מראענה: ממה שהבנתי המעסיק עצמו לא אמור לתקשר דרך וידאו או דרך הראיון הזה בהסכמים בילטרליים, נכון?
אופירה מוסקוביץ': נכון מאוד.
אבתיסאם מראענה: אז מה זאת אומרת "מבוים"?
אופירה מוסקוביץ': העובדת מקריאה מתוך טקסט כאילו בעברית שהיא למדה אותו בעל פה, או באנגלית.
אבתיסאם מראענה: נו, מה הבעיה בזה?
אופירה מוסקוביץ': שלא במסגרת ההסכמים הבילטרליים ניתן היה ליצור קשר עם העובדת, לנהל שיחת זום או וואטסאפ בווידאו, להסביר לה למה היא באה, עבור מי היא באה כדי שהיא לא תגיד אחר כך שהיא לא ידעה.
אופירה מוסקוביץ': שני הצדדים בשורה התחתונה צריכים לדעת את הזכויות שלהם.
אופירה מוסקוביץ': אם נאמר כאן שהעובד מקבל בחו"ל זכותון, למעסיק אין באופן מונגש את כל הזכויות שלו.
אופירה מוסקוביץ': לי לקח 6 חודשים, לפני 5 שנים, טרם התחלתי להעסיק עובד זר, ללמוד מי נגד מי ואת המידע אספתי מתוך 5 אתרים.
אופירה מוסקוביץ': יש לדאוג שחוק האדם וחירותו והזכויות לחיים בכבוד יתקיים כלפי כל אדם בישראל ועל אחת כמה וכמה כלפי מטופלים סיעודיים.
אופירה מוסקוביץ': כרגע המצב הוא שזה לא קורה.
אבתיסאם מראענה: לצערי הרב.
אבתיסאם מראענה: אני מאוד מקווה שזה ישתפר.
אבתיסאם מראענה: אנחנו ניתן ליריב מעמותת "אחיעוז" להשיב.
יריב לוין: רק כדי לסבר את אוזנך, גברתי חברת הכנסת, יושבת-ראש הוועדה, אנחנו, הלשכות הפרטיות, הן אלה שעושות את כל מה שדובר, אחראיות לטוב ולרע.
יריב לוין: כשדובר קודם על 3,000 פניות שמקבלת עמותת CIMI בשנה אז מדובר על סדר-גודל של 8 פניות ליום.
יריב לוין: אני יכול להגיד לך שכל לשכה פרטית – לדוגמה הלשכה שלי, שהיא לשכה של כ-1,800 מטופלים, מקבלת בין 50 ל-60 פניות כל יום.
יריב לוין: אנחנו עושים כ-5,000 כניסות לבתים ע"י עובדים סוציאליים ועובדים בכירים של הלשכה.
אבתיסאם מראענה: יריב, דבר אתי על האתגרים שלך, שלך כמייצג לשכות פרטיות.
יריב לוין: אני יכול להגיד לך שכל לשכה פרטית שעושה את עבודתה נאמנה – אני לדוגמה היום התעוררתי ב-4 לפנות בוקר עם מחשבות רבות על מה שהולך להיות בתחום.
יריב לוין: הרבה דברים והרבה מחשבות עוברות במוחי - - -
אבתיסאם מראענה: מה מדאיג אותך, יריב?
יריב לוין: קודם כל זה שאין לי עובדים.
יריב לוין: רשות ההגירה מספרת באמת מצגי שווא לגבי חוסר, כאילו אנחנו המצאנו את החוסר.
יריב לוין: עשתה רשות ההגירה מעשה מעורר התפעלות בכך שהגדילה את המכסה של העובדים הזרים מ-630 ל-930 בעצם זה שברגע שאני לוחץ במחשב על ניתוק של עובד, באותו רגע הוא נכנס למאגר העובדים הזרים הפנויים, מה שהיה פעם לוקח 10 ימים – אז הנה הגדלה מלאכותית.
יריב לוין: לראייה, הלשכות הפרטיות עומדות על כמעט 99% השמה.
יריב לוין: זאת אומרת, כל ה-flying ויזה, כל סיפורי בובע-מעיישה שמספרים פה באמת בצורה - - -
אבתיסאם מראענה: יריב, התבלבלת.
יריב לוין: רגע.
יריב לוין: תנו לי, בבקשה.
אבתיסאם מראענה: לא, אתה התבלבלת.
אבתיסאם מראענה: שאלתי מה האתגרים.
יריב לוין: אני מדבר על נתונים.
יריב לוין: אחד מהאתגרים זה לענות על הצורך של מטופלים שמתקשרים אלי כדי למצוא פתרונות.
יריב לוין: הבוקר התקשר אלי בחור שמספר לי שאבא שלו אמור לצאת מבית החולים ויש לו כבר רישיון זמני ל-3 חודשים אבל הבעיה היא שהאבא גר באזור קצת מרוחק, האבא חולה אונקולוגי וסביר להניח שאני לא אמצא לו עובד משום שהעובדים שכביכול באו לארץ לעבוד לא ייקחו מקרה שבו תוחלת החיים היא לא תוחלת חיים ארוכה.
יריב לוין: הרי במפגש הקודם הסברתי, או ניסיתי להסביר, שיש קטלוג למעסיקים: יש גבר לבד, יש אישה לבד, יש זוג - - -
אבתיסאם מראענה: יש לי שאלה ספציפית על המקרה הזה, מה עשית אתו?
אבתיסאם מראענה: בן-אדם מתקשר אליך, אומר לך: אבא שלי חולה מאוד, אני לא יודע כמה זמן הוא יחיה, וזה סיפור אנושי, מה אתה עושה עם זה?
יריב לוין: אני מסובב את המצלמה לתוך הלשכה שלי, שבדרך כלל הייתה הומה בעובדים, והנה, זה מה שקורה כרגע אצלי בלשכה.
יריב לוין: חוץ מעובדי משרד אין שום עובד אצלי בלשכה – והיום יום ראשון, זה יום החופש של העובדים הזרים – שבא לחפש עבודה.
אבתיסאם מראענה: אבל אתה אומר שזה יום חופש, אז למה שיבואו אנשים?
יריב לוין: יום חופש של העובדים הזרים.
יריב לוין: יום ראשון זה בית משוגעים.
יריב לוין: תשאלי כל בעלים של לשכה פרטית: מה קורה אצלך בלשכה ביום ראשון?
יריב לוין: גם אם תגידי לי: יריב, תצא מהלשכה, אין מצב שאני יוצא מהלשכה כי זה היום היחיד שהעובדים יכולים לבוא ולשטוח את הבעיות, אם זה העובדים ואם זה המעסיקים.
יריב לוין: בקיצור, זה יום שאמור להיות עמוס לעייפה והנה כרגע סובבתי את המצלמה – ונשבע לך שלא הכנתי את זה מראש כי לא ידעתי שתתני לי זכות דיבור – ואין עובדים בלשכת "מקום לכולם" שקיימת 20 שנה.
יריב לוין: אני רוצה להגיד עוד כמה דברים.
יריב לוין: דיבר קודם עו"ד כהנא - - -
אבתיסאם מראענה: יריב, אתה לא יכול לענות לכל אחד.
יריב לוין: הכנתי תשובות לכול אבל בשתי דקות זה יהיה קשה.
יריב לוין: אנחנו נצטרך להיפגש אולי בפן האישי ואז יהיה לי יותר קל להסביר.
אבתיסאם מראענה: אני מאוד אשמח.
יריב לוין: כי בסוף מכל מה שעלה בכנס כרגע מי שעושה את העבודה זה אנחנו, הלשכות הפרטיות, לא חברות הסיעוד שגוזרות 1,000 שקלים כל חודש על המטופל הסיעודי.
אבתיסאם מראענה: יריב, אני אשאל שאלה אחרונה.
אבתיסאם מראענה: הסיפור של הבן שהתקשר אליך שאבא שלו חולה והוא רוצה מטפל/ת, מה אתה עושה במקרה הזה?
אבתיסאם מראענה: אין לך עובדות ועובדים, בן-אדם פנה אליך, מה אתה עושה כמנהל לשכה רציני מאוד שעובד 20 שנה?
יריב לוין: אמרתי לו את האמת, אמרתי לו: כדי שאתה תמצא פתרון לאבא תירה לכל כיוון שאתה יכול.
יריב לוין: הוא אמר לי: אני צריך עובד, אפילו לא-חוקי.
יריב לוין: לי אסור לתווך עובד לא-חוקי.
יריב לוין: אמרתי לו: תירה לכל כיוון, מה שתמצא – לך לא יעשו בעיות.
יריב לוין: אם אני אשדך לך עובד לא-חוקי לי יכולים להתנות את הרישיון.
יריב לוין: אין ברירה.