GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: מזלזלים בחיי אדם.
<ארנה זמיר: הם לא מזמינים את המשפחות, זאת אומרת הם לפעמים גם מרתיעים את המשפחות מלשים שם את הזקנים, כי זה לא נראה כך.
<ארנה זמיר: פה יש משהו בתחושה שאת נכנסת, שאת לא תמצאי באותו מקום שאני אתן לך אחר כך את השם, אם תרצי.
מיכל רוזין: ולכן זה חוזר אלינו, את יודעת.
מיכל רוזין: אם אנחנו מפקחים ומממנים, אנחנו צריכים לדאוג לסטנדרטים גבוהים יותר.
<קריאה: אבל את מעוותת את התמונה.
<ארנה זמיר: למה?
<קריאה: בגלל שאת מעוותת את התמונה, כי זה לא נכון מה שאת אומרת.
<קריאה: נכון שזה 36 מיטות, אבל עם אווירה ביתית, עם אווירה נעימה, עם שניים בחדר, ויש גם עבודות בקבוצות קטנות.
<קריאה: נכון, זה רנטבילי, הרבה קיבוצים לא רוצים לעבוד עם משרד הבריאות כי הם לא עומדים בנטל הכלכלי.
מיכל רוזין: טוב, בואו נמשיך הלאה.
מיכל רוזין: סליחה, פשוט רציתי להבהיר פה את הנקודה, זו הייתה נקודה חשובה.
<אמיר כהן: אני מודה שהדיון הזה הוא גם חשוב בשבילנו, כי כל מה שנאמר, אל"ף, יש דברים שנעים לשמוע, ובי"ת, במיקרוקוסמוס שלנו הדיונים שמתנהלים הם דומים בהרבה מובנים, ורינת, שתיכף תדבר, באותות ובמופתים צריכה לשכנע גם את החברים שלנו פנימה, מה היתרונות ומה החשיבות ומה הערך המוסף של הטיפול הקבוצתי שאנחנו נותנים בנווה דור.
<אמיר כהן: אני, מבחינתי, במשפט האחרון באמת רוצה להדגיש שההסדר שיש לנו פה, עם כל ההסדרים ולא משנה כל ניואנס, נותן ביטחון סיעודי לחבר קיבוץ, אם חס וחלילה הוא יזדקק לזה הוא יוכל לקבל גם שירות מקצועי טוב וגם בסביבה הטבעית שלו ובלי ליפול למעמסה, בטח מעמסה רגשית, אבל לא מעמסה כספית בלתי אפשרית על המשפחה וזהו.
<אמיר כהן: הבקשה שלנו, שכולכם ביחד תעזרו לחברים, בעיקר הוותיקים, מן הסתם, חברים שהקימו את הנקודה הזאת ואת כל האזור, להתחיל את החיים פה וגם לסיים אותם במקום היפה שהראינו לכם.
<זהבה וייזר: אני רוצה לשאול אותך שאלה.
<זהבה וייזר: האוכלוסייה פה היא הטרוגנית, חברי קיבוץ ואנשים מבחוץ?
<קריאה: תיכף רינת תסביר.
<זהבה וייזר: ודבר נוסף שאני רוצה לשאול זה כשעמדה בפניכם האופציה גם להשאיר את האדם בביתו ושהוא יגיע לכאן רק לפעילות ויחזור חזרה למסגרת בבית ואיך שכנעתם את האנשים, אני מבינה ש - - -
<רינת שחר: קודם כל אנחנו באמת 18 דיירים בבית שלנו, רוב הזמן אנחנו חצי תושבי קיבוץ עין דור וחצי דיירים חיצוניים.
<רינת שחר: זה פחות או יותר.
<רינת שחר: אני רוצה להגיד שתמיד קיימת ההתלבטות כשאדם מזדקן ונהיה תלותי איפה ומה, איך לטפל ואיפה לטפל, ובאמת היום אנחנו יודעים בגישה המודרנית שיש עידוד לאנשים להישאר בביתם המוכר והבטוח, אבל אנחנו גם צריכים לדעת שיש אנשים שמגיעים למצבים שהם כבר לא מסוגלים להישאר בביתם.
<רינת שחר: גם עם עובד זר המענה הוא לא תמיד מספיק, אם זה אנשים שהם סיעודיים וזקוקים להשגחה רפואית וסיעודית מקצועית יותר, אם זה אנשים שלפעמים מרגישים מאוד בודדים.
<רינת שחר: להיות עם עובד זר שלא תמיד יודע אפילו לדבר את השפה שלהם ואנשים הרבה פעמים מרגישים את הבדידות הזאת בביתם והם בוחרים מרצונם לבוא גם לבית הסיעודי שלנו.
<רינת שחר: לפעמים זו באמת החלטה של משפחה ולפעמים זו החלטה של האדם עצמו, אם הוא אדם צלול שיכול להביע את דעתו.
<זהבה וייזר: 50% זו אוכלוסייה של קיבוצים מהסביבה או בכלל חיצונית?
<רינת שחר: לא, עפולה, חולון, דימונה, נצרת.
<רינת שחר: אז אני חושבת באמת שהבית שלנו, כמו שראיתם אותו, הוא מאוד קטן והוא גם מאוד מאוד ביתי וזה הייחוד שלו.
<רינת שחר: נכון שאפשר ליצור הרגשת ביתיות גם במקומות גדולים, זה עדיין שונה, הביתיות שאנחנו יכולים לתת ומעבר לביתיות אני חושבת שהמשמעות לחבר קיבוץ וחלק מהאנשים שאנחנו מטפלים בהם אלה אנשים שעזבו ארצות, אם זה אנשים שבאו מארצות הברית, ממשפחות מאוד אמידות ומסודרות ובאו לבנות על הגבעה שלנו את ביתם, ואם זה אנשים שהם ניצולי שואה שבאו לבנות כאן ולחדש את החיים שלהם בצורה מכובדת, ואני חושבת שאנשים בכל זאת רוצים איזה שהיא נחמה בכך שהם יכולים לבוא ולהמשיך את הזקנה שלהם כרצף של החיים שלהם במקום המוכר.
<רינת שחר: זה אפשרות של אנשים וחברים ותיקים לבקר אותם יום יום וזו אפשרות לצרף אותם לפעילויות מתאימות של הקיבוץ, אם זה חגים, כל הקשר עם הקהילה, אם זה ילדים שבאים לבקר ואנחנו מכינים להם צעצועים ובובות והם באים ונותנים לנו משלהם וכל הקשר של הקהילה הוא בזכות זה שהבית הקטן והנעים הזה הוא כאן בקיבוץ עין דור והוא משרת את האנשים בצורה המשכית לחיים שלהם.
שמעון סולומון: אם אפשר להוסיף משפט, קודם כל באמת טוב לראות את זה.
שמעון סולומון: אני חושב שבאמת אין כמו מראה עיניים וזה תענוג לראות את הכבוד ואת התנאים שיש פה.
שמעון סולומון: מצד שני אני מאמין שמי שמגיע לפה זה מי שיש לו, נכון?
שמעון סולומון: כלומר - - -
<רינת שחר: מה, מתושבי הקיבוץ?
שמעון סולומון: לא, מבחוץ.
<רינת שחר: רובם עם קודים של משרד הבריאות.
<רינת שחר: יש כאלה שמשלמים יותר או פחות, לפי מבחן הכנסות.
<רינת שחר: אין לי מושג כמה כל משפחה ומשפחה משלמת, זה באמת התחשבנות שלה מול משרד הבריאות.
<רינת שחר: אני רק יכולה להגיד - - -
<זהבה וייזר: גם משרד הבריאות משתתף.
<קריאה: לא, רק חברי קיבוץ הם 40-60, כל השאר לפי - - -
<רינת שחר: זה המשפחה מול משרד הבריאות.
<זהבה וייזר: נכון, כי אתם כתבתם שאתם מוסיפים מעל ל-5,000 את הקרן.
מיכל רוזין: זה לחברי קיבוץ בלבד.
<קריאה: זה לחברי קיבוץ, שמקבלים קוד, 60% זה ממשרד הבריאות ו-40% זה מהפנסיה שלהם, כשאפילו עוד נשאר להם די הרבה לצרכים - - -
<אורית גלאור: אם בא מישהו שהוא לא מהקיבוץ, הוא עובר מבחן הכנסות רגיל של משרד הבריאות.
<זהבה וייזר: זה ברור לי, אני שואלת אם אנשים שהם חברי קיבוץ, אתם כתבתם שמעל ה-5,000 שהוא משלם יש תשלום של הקרן.
<זהבה וייזר: אני שואלת אם משרד הבריאות - - -
<רינת שחר: הקרן משמשת לאנשים שאין להם קוד ממשרד הבריאות והם משלמים - - -
מיכל רוזין: אני חושבת ששאלתו של חבר הכנסת סולומון אכן נענתה.
<אמיר כהן: כל מי שיש לו הכנסות נוספות, בין אם זה קוד משרד הבריאות או ביטוחים כאלה ואחרים, הרבה פעמים הוא מצליח לכסות בעצמו, אבל חלק, אתם בטח מכירים, של הבתים, לפעמים בין אם זה לתקופה זמנית ובין אם זה מסיבות אנושיות אחרות ובטח מבין חברי הקיבוץ נכנסים גם לפעמים אנשים שלא זכאים ולא מגיעים לסף הזה של קוד או של ביטוחים ואנחנו מבחינתנו, זה הבית הסיעודי גם שלהם.
מיכל רוזין: תודה רבה, אני מתנצלת שאני מקצרת אתכם.
מיכל רוזין: ולדי, רצית להגיד עוד משהו?
<ולדי מורג: אני חבר קיבוץ עין דור, מכר ותיק של כמה מהחברות הנכבדות שנמצאות פה, פנסיונר כמובן.
<ולדי מורג: לא יודע אם זה מובן - - -
<ולדי מורג: יש לי חבר טוב, שמו גדעון בן ישראל, הוא אומר למי שמתווכח איתו, במקרה הטוב תהיה פנסיונר.
<ולדי מורג: קחו בחשבון דבר אחד, מטבע החיים הקרנות הולכות ונגמרות, מטבע הדברים המצבים הכלכליים הולכים ויורדים ומצב הגמלאים בקיבוץ הוא - - - ייאמר לזכותו של קיבוצי, שהוא עושה את כל המאמצים.
<ולדי מורג: למרות מצבים כלכליים כאלה ואחרים נעשים מאמצים גדולים מאוד כדי לאפשר לגמלאים לחיות חיים ברמה מסוימת ולהתאשפז כפי שנעשה כאן.
<ולדי מורג: הנקודה שרציתי לגעת בה, הנושא של הביטוח הסיעודי הקולקטיבי.
<ולדי מורג: אני קורא לזה גזל, אנשים ששילמו כל החיים שלהם, כל החיים שלהם הכסף הזה עבד והנה מה לעשות, כאשר אדם צריך להגיע למצב מסוים כזה או אחר הוא איננו מסוגל לעשות את זה.
<ולדי מורג: אני פונה אליכם כחברי כנסת, נציגי הממשלה פה, זה אחד הדברים שחייבים לפתור אותם, מעבר לפנסיה קיבוצית, מעבר לשורה שלמה של דברים, דבר שנוגע לכל אזרחי ישראל ועל אחת כמה וכמה נוגע לנו ואני מבקש מכם, קחו את זה בחשבון.
<ולדי מורג: אני מבין שהיינו בכנסים כאלה ודיברנו הרבה ואתם מודעים לבעיה, אני פשוט מדגיש את זה.
מיכל רוזין: יש גם הצעת חוק שלצערנו נפלה ואנחנו נקדם אותה.
מיכל רוזין: נמצא את הדרך.
<ולדי מורג: בדיוק.
<ולדי מורג: זה אחד הדברים שיעזרו, זה יעזור הרבה מאוד למצבים כאלה כאן.
מיכל רוזין: כן, אבל העלות מאוד מאוד גבוהה, מדובר במיליארדים.
<רינת שחר: מיכל, רציתי רק לסיים באיזה שהיא פנייה אליכם.
<רינת שחר: אני יודעת שהדברים מתגלגלים הרבה פעמים באמת לפי מצבים כלכליים כאלה ואחרים.
<רינת שחר: אני רוצה מאוד מאוד להדגיש את איכות הטיפול של הבתים הסיעודיים הקטנים שב-2016 ייתכן שרובם הגדול עומד בפני קריסה או סגירה עקב דרישות בלתי אפשריות של משרד הבריאות שאנחנו לא נוכל לעמוד בהן - - -
מיכל רוזין: הנה, אז הגיע שר הבריאות לשעבר, בדיוק נאמר עכשיו שעד 2016 יש סכנה לסגירת בתי האבות הסיעודיים הקטנות בשל רגולציה של משרד הבריאות.
מיכל רוזין: חבר הכנסת ליצמן, למי שלא מכיר, ברוך הבא.
<רינת שחר: אנחנו יודעים שהם פחות כלכליים ובשביל להצליח מבחינה כלכלית צריך לבנות בית עם קומות מאוד מאוד גדול עם המון מחלקות והמון מאושפזים, אבל זה הרבה פעמים בא על חשבון האווירה, התחושה, על הביטחון של אנשים, על הביתיות, שזה משהו שאנחנו רוצים לתת לקשישים שלנו.
מיכל רוזין: איזה דרישות למשל - - -
<רינת שחר: דרישות למקלטים עצומים, יש לנו דרישות כיבוי אש, שאנחנו, סתם לדוגמה, כי אנחנו עומדים בכל הדרישות שנתבקשנו להן, אבל למשל הייתה לנו השנה בעיה שהרישיון נגמר בתאריך מסוים וכיבוי אש לא באו לעשות לנו ביקורת ועם כל הנדנודים והפקסים והמיילים והטלפונים שלי הם לא הגיעו לעשות ביקורת מחודשת ולכן משרד הבריאות סגר לנו את האפשרות לקלוט דיירים חדשים מאושפזים בבית הסיעודי עקב התלות הזאת בדבר הזה שנקרא כיבוי אש.
<רינת שחר: למרות ששוב אני אומרת, אנחנו עומדים בכל הדרישות שיש.
<שרה לוי: אני רוצה להדגיש את הנקודה הזו, היו שריפות בכמה מקומות וקשישים נשרפו בחיים וזו החלטה גם של כיבוי אש.
<שרה לוי: אם אין אישור של כיבוי אש - - -
<רינת שחר: אני מדגישה שוב, אנחנו עומדים בכל הדרישות - - -
יעקב ליצמן: השאלה שעלתה שלא באו לביקורת, היא לא אמרה כן אישור/לא אישור, לכן הביקורת כאן, מה שהיא אומרת, שמכבי אש לא באו לביקורת, לכן זה מעכב.
יעקב ליצמן: מישהו צריך לתת תשובה למה מכבי אש לא באו לפה.
יעקב ליצמן: זה לא ערערה על זה שכן צריך או לא צריך.
שמעון סולומון: אני רק רציתי להגיד שכל הנושא של כיבוי אש, אני מכיר את זה מזווית אחרת בעבודות קודמות, בבסיס היא דרישה צודקת, היא באה בעצם לטובה, להגנה, אנחנו יודעים על הרבה מקרים, מצד שני אני יודע גם שלפעמים הם לא באים לבקר חצי שנה ושבעה חודשים.
שמעון סולומון: צריך להפעיל אותם, צריך להתחנן אליהם, להפעיל את המפקחים כדי שהם יבואו לבקר.
מיכל רוזין: זה גם נובע מתקינה נמוכה של מערך כיבוי אש.
מיכל רוזין: בואו לא רק - - -
משה מזרחי: הם גדלו, נהיו לוחמי אש.
משה מזרחי: כמה זמן אתם מחכים לזה?
<רינת שחר: הם כבר הגיעו, אבל הייתה לנו תקופה של מספר חודשים שהם לא הגיעו לחידוש הרישיון.
משה מזרחי: אבל אתם אחרי זה.
מיכל רוזין: כן, מה שהם אומרים זה הבירוקרטיה מעכבת.
מיכל רוזין: תודה רבה לכם, אתם עושים עבודת קודש ואנחנו ממשיכים לקיבוץ הבא.
מיכל רוזין: סיור בקיבוץ גזית
<רונית דורון: ברוכים הבאים לבית היוצר.
<רונית דורון: המרכז התעסוקתי הזה הוא כולו ברוח יצירתי, יש לנו שני מרכזי תעסוקה, שטלי מנהלת את השני, שהוא בית העובד, הוא נספח למפעל שלנו.
<רונית דורון: בו אתם לא הייתם, אבל אתם בהחלט יכולים לשמוע עליו.
מיכל רוזין: עוד פעם, סליחה, פספסתי.
<רונית דורון: הוא בעצם מרכז תעסוקתי נוסף, זה רק ברוח יצירתי, ויש לנו מרכז תעסוקתי שאותו מנהלת טלי שהוא בעצם שלוחה.
<טלי גורן ספיר: שלום, קוראים לי טלי, גם אני נולדתי בגזית ואני גם אחראית על הפנאי של המבוגרים וגם על המרכז התעסוקתי הזה רק שנה אחת.
<טלי גורן ספיר: המרכז הזה הוא כבר בן 11 שנים ואני מנהלת אותו שנה אחת.
<טלי גורן ספיר: הוא קשור למפעל הפלסטיק שלנו ואנחנו עוזרים עזרה פרודוקטיבית אמיתית, גם מקבלים כסף על העבודה הזאת שאנחנו עושים שם, ממחזרים את הפלסטיקים, לא חשוב בדיוק העניין הטכני, ומגיעים לשם 18 אנשים מבוגרים, מגיל 75 ומעלה עד 90, בן אדם בן 90 גם עובד אצלנו, ואני רוצה להגיד לכם דבר כזה, שאם הם במקרה חולים הם מבריאים בשביל לבוא לעבוד.
<טלי גורן ספיר: לא עובדים כל יום, לא כולם עובדים כל יום, הם נוסעים קצת לסביון, קצת יש להם פעילות אחרות, יש גם כאלה שמתחלקים בין פה לשם, אפילו אנשים שחיים בבית הסיעודי מגיעים לעבוד בבקרים, מ-7 עד 12 אנשים עובדים שם ומרגישים useful, מרגישים משמעות.
<טלי גורן ספיר: בערבים, המועדון שאני עושה, על זה נדבר במועדון.
<רונית דורון: בית היוצר הוקם ב-1999 לגיל השלישי, הפנסיונרים, גמלאים.
<רונית דורון: הוא יצירתי מבחינה זאת שאני באמת מאמינה שיצירה מיטיבה עם האדם ואדם שיש לו צבע בעיניים ויכולת לקום בבוקר הוא נופל על כל מערכות הרווחה, אדם בגיל הזה בוחר לבוא לפה, אף אחד לא מכריח.
<רונית דורון: כמעט לכל אפשר למצוא תעסוקה הולמת בתחום היצירה.
<רונית דורון: אנחנו בהתחלה היינו קטנים ולאט לאט גדלנו והבית הזה גדל, אנחנו פתחנו גם סדנה לקרמיקה שאתם לא ראיתם אותה, היא בנספח שם ליד השירותים.
<רונית דורון: עכשיו למשל פנו אלינו מהמועצה לעשות פרויקט של קרמיקה, של כל הגיל השלישי בארץ של בתי התעסוקה, זה מיצג שיוצג במוזיאון ישראל ואנחנו שותפים לו.
<רונית דורון: אנחנו משתדלים לשמור על קשר עם הקהילה, לעזור בגזית בחגים, דרך היצירה.
מיכל רוזין: האנשים גרים בבתים שלהם עם עזרה סיעודית ובאים לפה במשך שעות היום או שהם עצמאיים?
<רונית דורון: יש ויש.
<רונית דורון: ישנם עצמאים, יש עם מטפלת זרה, יש גם מהבית הסיעודי שמעדיפים לא להיות שם ביצירה ורוצים לבוא לגוון אצלנו.
<רונית דורון: זה מאוד דינמי.
<רונית דורון: המערכת שלנו מאוד עוטפת, עם הרווחה, עם בתיה, עם המרפאה.
<רונית דורון: אנחנו מאוד עובדים במשותף בין המקומות.
<רונית דורון: יש אנשים שבאים אליי יומיים, אל טלי יומיים.
<רונית דורון: המקום קטן מלהכיל את הרצון, לכן כמו שאתם אומרים זה המקום.
מיכל רוזין: איך הולך המימון?
<רונית דורון: המימון הוא כזה, מהדברים שאתם, מי שקנה קנה, ומהדברים שנמכרים, כל מוצר שיוצא מבית היוצר יוצא עם ברושור וכל המוצרים מכירים.
<רונית דורון: אני לא חוזר על מוצר שלא נמכר, כמדיניות.
<רונית דורון: המוצרים הם ברמת גימור גבוהה, באים להסתכל אצלנו ממקומות אחרים, גם ממועצות אחרות, ללמוד איך אנחנו עושים את זה.
<רונית דורון: כל המקום הזה בעצם מחזיק את נושא היצירה, זאת אומרת חומרים, חשמל, מים, ומערכת הרווחה של גזית מחזיקה את העבודה שלי ושל העזרה שיש לי.
<רונית דורון: פנסיונרים אצלנו לא מקבלים כסף על העבודה, זה בהתנדבות.
מיכל רוזין: לא, זה ברור, השאלה אם יש השתתפות של משרד הרווחה, זה נחשב מרכז יום תעסוקתי?
<רונית דורון: לא, לא.
<רונית דורון: המקום מחזיק את עצמו בנושא של בעיקר חומרים, עלויות, נסיעות, יש ימי הולדת, אירועים, אבל את המשכורת של העובדים הקהילה שלנו מממנת.
מיכל רוזין: וכשיש אדם עם עובדת או עובד זר, אז הוא בא לפה במשך השעות האלה והעובד הזר משוחרר, או שהוא פה?
<רונית דורון: לא, הוא משוחרר.
<רונית דורון: יש ממש הפרדה מוחלטת.
<רונית דורון: אין לנו גם מקום להעסיק את האנשים האלה ולהחזיק אותם והרעיון הוא שאנשים יהיו כמה שיותר עצמאיים.
<רונית דורון: ברגע שאדם מאוד מאוד לא עצמאי הוא עובר לבית הסיעודי ושם יש אנשים שמחזיקים את התעסוקה הזאת לאנשים יותר מוגבלים, לפי מגבלות.
שמעון סולומון: גם אם לא משלמים להם, אני מאמין שזה נותן להם חיים.
שמעון סולומון: כשאתה בוחן את זה בפרמטרים אחרים, לא בכסף, אלא באושר ובתעסוקה ובהרגשה, אני חושב שאין מעל זה.
<קריאה: יש להם גאוות יחידה.
שמעון סולומון: ודאי.
שמעון סולומון: דרך אגב, מבחינה כלכלית, אני לא יודע אם אתם מכירים, בבאר שבע יש עמותת 'שבו בנים', מרכז קהילתי של יוצאי אתיופיה והמבוגרות והמבוגרים, מאז שהתחילו קרמיקה שזו עבודת יד, שבאתיופיה היו מקללים אותנו בגלל זה, כי זה היה רק עבודה של יהודים, זו עבודת ידיים, והתחילו לעשות את זה ובסוף זה הפך להיות כלכלי, כי כל התיירים של הסוכנות היהודית, זה היה מעין תחנה קבועה, כשבאים לבאר שבע עוברים דרך זה ובסוף המקום הזה הפך להיות ממש כלכלי.
שמעון סולומון: כל אחד קונה משהו, זה הפך להיות משהו רציני.
שמעון סולומון: לכן תבורכו, אני חושב שאתם נותנים חיים לאנשים.
<רונית דורון: תודה.
<אורית גלאור: רונית, אתם מוכרים, חוץ מפה, בפנים, כשבאים הנה יש גם הוצאה לאיזה שהוא מקום?
<רונית דורון: מעט מאוד.
<רונית דורון: מאוד קשה הנושא הזה של יציאה.
<רונית דורון: אנחנו מוזמנים לירידים, אנחנו מתקשים לעשות את זה, כל העבודה הזו מודרכת, אין עבודה עצמאית ואם אני לא פה, אז זה לא מאפשר כל כך - - -
שמעון סולומון: אבל יש לכם כמו שבועות, למשל אירועים גדולים שאתם עושים, ככה ציפור לחשה לי, של המועצה, אז במקומות האלה למשל אתם מוכרים, יש לכם יריד כזה?
<רונית דורון: אנחנו משתדלים.
<רונית דורון: מבחינה לוגיסטית זה מאוד קשה, אנחנו שמחים שבאים לקנות אצלנו וגם שולחים הרבה בדואר וכל מוצר שיוצא עם ברושור תמיד מזמין שיחת טלפון אחר כך וגם באים מהאזור, כי המוצרים שלנו טובים, הם איכותיים, הם נותנים בעצם פתרון בעיקר לנושא - - - מאוד בולט הנושא של ילדים וזה נותן מענה מאוד גדול לאזור.
<רונית דורון: יש פה לא רק קיבוצים, גם מושבים באזור, והם לקוחות קבועים שלנו ואנחנו מאוד זוכים בפידבק הזה.
מיכל רוזין: זה מאוד נעים, תודה רבה.
מיכל רוזין: (המשך סיור בגזית)
<עומרי סאאל: קודם כל מילה על גזית, בכל זאת נכנסנו ולא דיברנו על הקיבוץ.
<עומרי סאאל: אני עומרי, מנהל הקהילה ובן קיבוץ גזית.
<עומרי סאאל: הקיבוץ נוסד ב-48', אפשר לראות קצת את ההיסטוריה, אילו גרעינים הרכיבו אותו, נוסד בידי גרעינים יוצאי שואה ולאחר מכן הצטרפו מספר גרעינים, רובם מחו"ל, וב-73' ייסדנו גם פה את התעשייה שעד היום קיימת, בזמנו זה נקראה פלזית, היום זה תעשיות גזית.
<עומרי סאאל: נכון להיום אנחנו מוגדרים קיבוץ שיתופי ויש לנו חיי תרבות וחברה מאוד מגוונים, החל ממערכת חינוך שאגב בית היוצר שהיינו בו יושב בליבה של מערכת החינוך שלנו, של הגיל הרך, ולא במקרה, מתוך המקום של הקשר בין כל הגילאים, בעצם האינטגרציה המאוד גדולה וחשובה שיש לנו בין כל טווחי הגיל.
<עומרי סאאל: מבחינת חברי קיבוץ, יש לנו 313 חברים, סך הכול בקיבוץ 650 תושבים, כולל ילדים כמובן.
<עומרי סאאל: ההתפלגות של הגילאים, ניתן לראות פה, כשאנחנו מדברים על גילאים של 67 עד 100, שזה בעצם הפנסיונרים, אפשר לראות שיש לנו כמעט 20% ואם מדברים מתוך חברי הקיבוץ, אז ראינו קודם 313 חברי קיבוץ, אז יש לנו מעל 100 חברים שהם בגילאים מעל 67, שזה שליש, שבעצם מקבלים פה מענה דרך כל המענה שיש לנו לגיל השלישי.
<עומרי סאאל: תיכף בתיה תפרט עליו, אני לא נכנס כרגע למענה עצמו.
<עומרי סאאל: זו התפלגות העבודה.
<עומרי סאאל: אז אמרנו, פנסיונרים, צריך לציין שחלק מהפנסיונרים לא בהכרח נמצאים בפנסיה כי הם עובדים, בגזית יש לא מעט כאלה.
<עומרי סאאל: עובדי חוץ, הכוונה פה כמובן לאנשים שלא עובדים בגזית, יוצאים כל בוקר, לוקחים רכב, נוסעים את אותם 11 קילומטר ומשם הלאה לאן שצריך לעבוד.
<עומרי סאאל: ענפים יצרניים אלה ענפים שלנו שיש לנו, שהם יצרניים, וענפי שירות זה כל ענפי השירות שיש לנו פה, שהם בין היתר אותו שירות שאנחנו נותנים לאנשים בגיל השלישי.
מיכל רוזין: זאת אומרת ש-23% עובדים פנימיים, בקיבוץ?
<עומרי סאאל: גם וגם היצרני.
מיכל רוזין: בסדר, אבל אלה בתעשייה בעיקר.
<עומרי סאאל: לא, יש לנו פה רפת, צאן.
<עומרי סאאל: לא אמרתי, יש לול, יש לנו בקר, ענפי חקלאות נרחבים, גד"ש (גידולי שדה), כל זה - - -
<בתיה מוסיקמן: השירות זה עובדי הקהילה.
מיכל רוזין: כאילו שהם לא מרוויחים.
<בתיה מוסיקמן: לא, מרוויחים ועוד איך.
<קריאה: האחות שעובדת בקהילה - - -
<עומרי סאאל: נכון, נגעת נגיד בנושא של מרפאה, אז נכון שיש לנו במרפאה שלושת רבעי תקן, אנחנו מוסיפים עליו תקן וחצי של אחיות שאנחנו מספקים, בגלל שיש פה צורך מאוד רחב.
<עומרי סאאל: עוד פעם, אני לא רוצה להיכנס לתחום שבתיה תרחיב עליו, אבל זו בדיוק נקודה טובה לנקודות שבהן אנחנו כקהילה מאוד מאוד נכנסים בשביל לתת את השירות בצורה המיטבית ואם המשמעות של זה היא עלויות גבוהות אז כן, יש פה עלויות לא קטנות.
<עומרי סאאל: אמנם לא הבאתי את זה במיפוי, אבל יש פה עלויות לא קטנות שקשורות למתן הפתרונות.
שמעון סולומון: אני יכול להפסיק אותך שנייה?
<עומרי סאאל: כן, בוודאי.
שמעון סולומון: אז האיש היקר הזה, יש לו בן ששמו ניר, עובד סוכנות, עבדנו ביחד ברואנדה שנתיים, אני המשכתי עוד שנה, גרנו ביחד.
שמעון סולומון: ב-94' היה רצח עם ברואנדה, מיליון תושבים נרצחו תוך שלושה חודשים והתפיסה הזו שאנחנו כיהודים שנרדפו, כל אחד בצורה אחרת בכל מדינה, כיהודים ויהודים אמריקאים, ניר ואני היינו החלוצים, תרתי משמע חלוצים, הגענו לשם כדי ש - - - כיום זה אחד המקומות שבאו"ם משתמשים בו כדוגמה כי הוא הצליח גם.
<עומרי סאאל: התייחסנו פה לכל הנושא של הטיפול בגיל השלישי, מיפינו אותו פחות או יותר לפי ראשי פרקים.
<עומרי סאאל: ניכנס לכל אחד מראשי הפרקים, ואגב אפשר לעצור ולשאול.
<עומרי סאאל: אם יש דברים שאתם רוצים להתייחס או רוצים להבין במה בדיוק מדובר אז תוכלו לשאול.
<עומרי סאאל: השרביט לבתיה.
<בתיה מוסיקמן: אני עליתי לגזית לפני 46 שנה.
מיכל רוזין: אי אפשר לזהות מאיפה.
<בתיה מוסיקמן: בסוף אולי תגלו.
<בתיה מוסיקמן: יש לי ארבעה בנים, שלושה מתגוררים בקיבוץ ולכן יש לי פה שמונה נכדים.
<בתיה מוסיקמן: אז אני רוצה כמה נקודות באופן כללי על העבודה שלנו בגזית.
<בתיה מוסיקמן: אני מנהלת ברווחה עוד מעט ארבע שנים, לכן צריכים להחליף אותי.
<בתיה מוסיקמן: אני מדגישה לכל הנוכחים.
<קריאה: את רוצה שיחליפו אותך?
<בתיה מוסיקמן: מאוד.
<בתיה מוסיקמן: אני חושבת שבשנים האלה שאנחנו, אני אומרת אנחנו כי אני עובדת מאוד מאוד עם צוות הרווחה וצוות המרפאה, צוות הבריאות, ואני חושבת שבאמת עשינו כמה שינויים מאוד חשובים.
<בתיה מוסיקמן: בעצם אנחנו מדגישים עד כמה שאפשר את הטיפול ההוליסטי בחבר, במיוחד בגיל השלישי.
<בתיה מוסיקמן: היום השתמשה רונית באיזה מילה שאני רוצה להדגיש אותה, המילה מעטפת.
<בתיה מוסיקמן: אנחנו משתדלים שהחברים שלנו ימצאו בבריאות וברווחה את המעטפת שהם יכולים מזה להרגיש הרבה יותר בטוחים כקבוצה וכיחידים.
<בתיה מוסיקמן: זה לא פשוט לעשות עבודה הוליסטית ולתת חוויה של מעטפת.
<בתיה מוסיקמן: השכבה הוותיקה זה בסביבות 60 איש היום בגזית, מ-60 חברים יש בסביבות 36 חברים שהם סיעודיים.
<בתיה מוסיקמן: בשלוש השנים האחרונות יש שני תאריכים שהם לא קלים.
<בתיה מוסיקמן: קודם כל 36 חברים סיעודיים זה מספר לא קטן, זה מאוד משמעותי.
<בתיה מוסיקמן: הדבר השני זה שלא רק אני והשותפות שלי מרגישים את זה בבריאות ורווחה, אלא שהחברים הוותיקים חווים את זה.
<בתיה מוסיקמן: איך אמר לי אחד הוותיקים במועדון שמנהלת טלי?
<בתיה מוסיקמן: הוא אמר לי 'כל פעם באים פחות חברים', אבל לא בגלל שהם לא רוצים, אלא בגלל שהתנאים הפיזיים והנפשיים שלהם לא נותנים להם להגיע ולהיות חלק מהמועדון.
<בתיה מוסיקמן: אנחנו בשנתיים האחרונות מבקרות הרבה בקיבוצים, כי רצינו לראות לאיזה כיוון בבריאות ורווחה אנחנו נוביל את הקיבוץ.
<בתיה מוסיקמן: באמת ביקרנו בקיבוצים, אחרי התלבטויות רבות, קודם כל באיזה שהוא רגע חשבו אם יש צורך להגדיל את הבית הסיעודי שיש לנו רק 12 מיטות, או שזה לא יהיה נכון, או ללכת ולהשקיע יותר בעניין של עובדים זרים בבתים של החברים.
<בתיה מוסיקמן: להגיד לכם שהגענו לפתרון הכי מושלם?
<בתיה מוסיקמן: לא, אנחנו מתלבטות כל הזמן, גם בזה וגם בזה.
<בתיה מוסיקמן: יניקה, שהיא מנהלת את הבית הסיעודי, היא משתדלת גם להיות חלק מאוד מאוד משמעותי בקהילה של החברים הוותיקים, וזה אומר שלא רק נהנה מהבית הסיעודי חבר שמחליט להיכנס לבית הסיעודי ולהיות חלק ממנו, אלא שיש גם שירותים שאנחנו נותנים לקהילה.
<בתיה מוסיקמן: יכול להיות מישהו שצריך פיזיותרפיה, יכול להיות מישהו שצריך - - - חברים באים למרות שהם עם עובד זר בבית, הם באים לפעילויות בבית הסיעודי.
<בתיה מוסיקמן: זה נותן לנו, מצד אחד, החברים שהם בבית הסיעודי, יש להם עוד חברים שפוגשים, מצד שני החבר שיושב עם העובד הזר בבית שלו, הוא בא והוא פוגש עוד חברים.
<בתיה מוסיקמן: אלה חברים שהם המון שנים ביחד.
<בתיה מוסיקמן: היו תקופות שהיו בבית הסיעודי דיירים שלא היו חברי קיבוץ גזית, היום בבית הסיעודי הרוב זה חברי קיבוץ גזית.
<עומרי סאאל: כולם.
<בתיה מוסיקמן: כולם.
<בתיה מוסיקמן: כשאני באה לבקר ואני נכנסת אני פוגשת את כל החברים שאני מכירה מהתקופה שעליתי לקיבוץ.
<בתיה מוסיקמן: זה הכול שלנו.
<בתיה מוסיקמן: אנחנו משתדלות להגיע לסיטואציה שיהיה לנו מתנ"ס בגזית.
<בתיה מוסיקמן: המתנ"ס הזה הוא מאוד חשוב, כי יש הרבה שעות אחר הצהריים שהן שעות פנאי ואז אם אנחנו יכולים לתת תשובות לחברים הוותיקים שהם בבתים ולא צריכים את העזרה, שמסתדרים לבד, אבל יש להם עובדים זרים, אנחנו יכולים לפגוש ולתת כל מיני פעילויות לשעות אחר הצהריים, זה מאוד מאוד חשוב.
<בתיה מוסיקמן: אומרת תמיד רונית שאחד הרגעים הכי קשים, שהחברים שעובדים בבית היוצר יודעים שהגיע שישי-שבת, הם פוחדים שבעצם פתאום יש להם שישי שבת ויש גם איזה חג יום קודם, ואז הבדידות שהם נמצאים ושהם חווים בבתים שלהם היא מאוד גדולה.
<עומרי סאאל: אבל צריך לציין, כי אני חושב שלמרות הבדידות שאנחנו מדברים עליה החברים פה מקבלים במסגרת הקיבוץ, וזה נמצא פה בתמיכות נוספות, יש פה הרבה מאוד דברים שהם בעצם חווים עם הקיבוץ כחלק מהאוכלוסייה.
<עומרי סאאל: עוד פעם, תפיסה הוליסטית, אבל התפיסה גם האינטגרטיבית בתוך הקהילה.
<עומרי סאאל: למעשה כל הנושא של אל"ף, המפגש בימי שישי בערב בחדר האוכל, ימי שבת בצהריים בחדר האוכל, חדר האוכל מופעל גם בשישי בערב וגם בשבת בצהריים, חגים, חגים בקיבוץ מופעלים, המועדון הזה שאתם יושבים בו מופעל - - -
<קריאה: כל ארוחת צהריים.
<עומרי סאאל: נכון, אבל היא דיברה ספציפית על - - - למעשה יש פה מערכת שלמה שבעצם מאפשרת את המפגש הזה והיא נותנת את הייחוד הזה ובשילוב של המועדון שטלי מפעילה ובית היוצר ובית העובד שדיברנו עליו קודם, בעצם יוצרת את אותה מעטפת שבתיה מדברת עליה.
<בתיה מוסיקמן: אני רוצה לציין שבגזית יש גם ארוחת בוקר וגם ארוחת צהריים ופעמיים בשבוע יש ארוחות ערב וגם פותחים את המועדון וגם המפגש שבעצם טלי מקיימת עם החברים שהיא במועדון.
<בתיה מוסיקמן: את רוצה להסביר כמה עניינים?
<טלי גורן ספיר: יש שם מועדון ותיקים.
<טלי גורן ספיר: מה שכתוב מועדון ותיקים זה משהו שהוא כבר הרבה שנים בגזית, אני עושה אותו בארבע השנים האחרונות, כל יום ראשון באופן לא חשוב מה, בכל מזג אוויר ובכל תאורה, אנחנו נפגשים פה.
<טלי גורן ספיר: בדיוק מצאתי פה משנת תשע"ב ותשע"ג פעילויות, שהם גם סרטים, אבל אנחנו נפגשים עם חברים חדשים שמגיעים לקיבוץ, כי לחברים הוותיקים אין להם הרבה אפשרות לפגוש את החברים החדשים, אנחנו פוגשים בני קיבוץ שלא חיים פה ועשו משהו עם החיים שלהם והם באים ומספרים, אנחנו מביאים מרצים, יש במועצה האזורית שלנו עמותת ותיקי עמק יזרעאל, אם אני אומרת את זה נכון, אז הם גם מאפשרים לנו הרצאות.
<טלי גורן ספיר: בכל יום ראשון קפה ועוגיות ויושבים פה מחמש עד שבע, חברים, ושוב, אפילו שלא הרגישו טוב בבוקר הם מרגישים טוב.
<טלי גורן ספיר: אבל העניין הזה של חברים שהולכים ופוחתים זה דבר קשה קשה ויש את העניין הזה גם בכל המערכות, מ-80 ומעלה, כל שבועיים, לא נעים להגיד, נגדע לנו איבר כאילו מהגוף, לעומת זאת בני ה-70 ומעלה עוד לא מרגישים שהם שייכים למסגרות האלה.
<טלי גורן ספיר: זה האתגר, להפוך את המסגרת הזו, שתהיה מתאימה גם לבני ה-70 ומעלה כדי שהאנשים שיוצאים ממערכות האלה, פתאום הטלפון לא מצלצל כל כך הרבה וזה כל כך חשוב שיהיה משהו שימלא את המקום הזה.
<טלי גורן ספיר: אז אם מישהו ירצה לעיין בפעילות - - -
מיכל רוזין: באיזה גיל אנשים פה בעצם נזקקים?
מיכל רוזין: את יכולה להגיד חתך גיל של נזקקים לטיפול של עובד סיעודי בבית?
מיכל רוזין: אני שואלת, מפאת זקנה.
<בתיה מוסיקמן: במיוחד מגיל 80.
מיכל רוזין: לפני זה מסתדרים לבד.
<בתיה מוסיקמן: אני אקח דוגמה פחות או יותר איך עובדת הרווחה.
<בתיה מוסיקמן: יש אדם אחד, בבוקר הוא קם, יש לו עובדת זרה.
<בתיה מוסיקמן: אני אקח את הדוגמה של עובדת זרה.
מיכל רוזין: כמה יש עובדים זרים?
<בתיה מוסיקמן: שמונה עובדים זרים.
שמעון סולומון: בהגדרה זה זרים, אבל הם הכי קרובים.
<בתיה מוסיקמן: הם קרובים.
<בתיה מוסיקמן: בדיוק על החברה שאני רוצה לספר היה ויכוח מאוד חזק, היא לא רוצה עובדת זרה, 'אף אחד לא ייכנס לבית שלי', 'אני לא צריכה את זה'.
<בתיה מוסיקמן: מאוד קשה לשכנע את החברים הוותיקים שהם מרגישים שיש להם המון כוח והגוף בוגד בהם, 'אדוני, אתה צריך עובד זר'.