GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בתיה מוסיקמן: כשאני התחלתי את התפקיד הייתי מאוד עדינה ועם הזמן הבנתי שאני צריכה להחליט עם הבנים ועם שיתוף הפעולה, אם אני לא אשיג את שיתוף הפעולה של החבר זה פשוט אבוד.
<בתיה מוסיקמן: אז החברה הזאת, העובדת הזרה מקימה אותה על הבוקר.
<בתיה מוסיקמן: היא אמרה לי אחרי חודש שהעובדת הייתה אצלה, באתי לראות אותה, שאלתי איך העניינים, היא אומרת לי 'בתיה, כל בוקר הבית שלי מלא שירה, היא באה להעיר אותי תוך כדי שהיא שרה'.
<קריאה: בפיליפינית.
<בתיה מוסיקמן: כן.
<בתיה מוסיקמן: זה מה זה עשה לי טוב, כי היום כשהפיליפינית יוצאת היא במשבר.
<בתיה מוסיקמן: היא קמה, היא שותה ארוחת בוקר והיא הולכת לרונית.
<בתיה מוסיקמן: היא נמצאת שם עד הצהריים.
<רונית דורון: היא במקרה יוצאת מוקדם.
<בתיה מוסיקמן: אחר כך היא הולכת לאכול בחדר האוכל.
<בתיה מוסיקמן: יש שם שולחנות שיושבים החברים הוותיקים ביחד, יש ארוחה - - -
מיכל רוזין: פתחו שולחן.
<בתיה מוסיקמן: המקום קבוע, שאף אחד לא יעז לשבת שם.
<קריאה: אצלנו זה לא כך.
<בתיה מוסיקמן: אז פה זה קבוע.
<בתיה מוסיקמן: אחר הצהריים, אחרי שינה, אחרי זה, ביום ראשון יש מועדון ותיקים.
<בתיה מוסיקמן: יכול להיות שנוסעים לאיזה טיול, לא תמיד היא יכולה לנסוע, אבל כשהיא יכולה היא מצטרפת.
<בתיה מוסיקמן: ורואים, רואים כמה שהיא קשורה היום לעובדת הזרה.
<בתיה מוסיקמן: עובדת זרה לפי החוק במדינה מקבלת כל שבועיים 26 שעות חופש ובאותו יום אני מחליפה, אני מביאה מבחוץ עובד אחר ואני מחליפה.
מיכל רוזין: עובד סיעודי ישראלי?
<בתיה מוסיקמן: ישראלי.
מיכל רוזין: ל-26 שעות.
<בתיה מוסיקמן: 26 שעות.
מיכל רוזין: כולל לינה?
<בתיה מוסיקמן: כולל לינה, בדרך כלל אלה אנשים ש - - -
מיכל רוזין: ומי משלם?
מיכל רוזין: אני לא סתם שואלת, כי בעיר כשיוצאת העובדת הזרה לחופש בני המשפחה נכנסים לפעולה ולכן אני שואלת - - -
<בתיה מוסיקמן: אני חושבת שאחד הסודות להביא עובדת זרה, ואני מראש מזהירה את הבנים, שהעובדת הזרה זה לטיפול המשפחה.
<בתיה מוסיקמן: זה לא אומר שאני לא נמצאת, אבל לפעמים צריכים להביא אותה מכפר תבור, אל תשכחו שאנחנו קצת חור, אז אני נעזרת במשפחה, אני אומרת 'עשו לי טובה, תביאו אותה'.
<בתיה מוסיקמן: אם העובדת יוצאת באמצע השבוע הקיבוץ משלם, זאת אומרת זה לא על חשבון החבר.
מיכל רוזין: מה הקיבוץ משלם?
<בתיה מוסיקמן: את ההחלפה.
מיכל רוזין: כלומר בכל מקרה יש החלפה, את לא אומרת לבנים, 'אתם עכשיו נכנסים לפעולה, היא יוצאת לחופש שישי-שבת, אתם אחראים'.
<בתיה מוסיקמן: אם זה מישהו שצריכים 24 שעות אסור לי.
מיכל רוזין: אסור לך זה החלטה של הקיבוץ.
<בתיה מוסיקמן: לא, אם יש מכתב שאומר שהאדם הזה צריך 24 שעות ליווי, אני לא משחקת בזה ואני כן מנסה יחד עם הבנים.
<בתיה מוסיקמן: בשישי-שבת, שישי מ-6 אחר הצהריים עד מוצאי שבת, זה על חשבון המשפחה.
<בתיה מוסיקמן: אם הבנים באים ונמצאים, שזה הדבר האידיאלי, שהבנים באים ונמצאים.
<בתיה מוסיקמן: אם הבנים אומרים לי 'תשמעי, לא מסתדר לנו, אנחנו לא יכולים', אני אומרת, 'טוב, יש פה רשימה של אנשים שמחליפים, תהיו בקשר איתו, אתם משלמים'.
<בתיה מוסיקמן: הקיבוץ לא.
מיכל רוזין: הבנתי שונה בהתחלה.
<עומרי סאאל: חשוב לי להדגיש.
<עומרי סאאל: בכל מה שבתיה אומרת הקיבוץ הוא הגוף האחראי מ-א' ועד ת'.
<עומרי סאאל: זה גם רשום פה, שהמעורבות, מהבחירה של העובד הזר, דרך ההתנהלות מול חברת כוח אדם, דרך הקליטה של העובד הזר בגזית למשפחה והליווי של העובד הזר כשהוא נמצא פה, הכול הקיבוץ מבצע.
<עומרי סאאל: יש התחשבנויות פנימיות, מה שנכנסתם במקרה זה התחשבנויות פנימיות קטנות.
מיכל רוזין: אל תזלזל, אנחנו רוצים גם להשוות לעיר, כי אנחנו רוצים ללמוד מזה.
מיכל רוזין: מה ששונה פה זה שיש פיקוח, זאת אומרת מישהו דואג שבאמת - - -
<קריאה: פיקוח וליווי.
מיכל רוזין: פיקוח וליווי, שיש מישהו שנכנס במקום העובד או העובדת.
<קריאה: זה קיבוץ שיתופי.
<עומרי סאאל: לא, גם במתחדשים יש.
<בתיה מוסיקמן: זה קשור בצד הסיעודי.
<עומרי סאאל: גם במתחדשים יש.
<עומרי סאאל: רכזת בריאות ורווחה זה תפקיד שאני חושב שקיים כמעט בכל קיבוץ.
מיכל רוזין: הרעיון הוא, היא אומרת, זה לא שאנחנו נכנסים במקום, או לא אנחנו משלמים במקום, אבל אנחנו דואגים, מוודאים שבאמת הוא לא נשאר לבד ומי מחליף ומי נמצא.
מיכל רוזין: זה דבר שמאוד חסר.
<קריאה: גם המשפחה בעיר מממנת את הכול.
<עומרי סאאל: נכון, ופה אנחנו נכנסים.
מיכל רוזין: יש לכם מספיק אנשים?
<בתיה מוסיקמן: יש מספיק.
<בתיה מוסיקמן: אני עובדת עם שתי חברות כוח אדם, מהם אנחנו מקבלים את ההחלפה.
<רננה לוי: יש לי שאלה אלייך.
<רננה לוי: אחת הטענות שאנחנו שומעים כל הזמן, שעובדים זרים בורחים לערים המרכזיות ואני רואה פה שמונה עובדים שאתם מחזיקים בתוך המסגרת, אז מה בעצם - - -
<בתיה מוסיקמן: מה הסוד?
מיכל רוזין: לא, והאם יש, לא אמרת, האם יש תחלופה גבוהה?
<בתיה מוסיקמן: אני אגיד לכם משהו.
<בתיה מוסיקמן: חלק מהעובדות הן מקולומביה.
<רונית דורון: עובדים גם, יש לנו בחור.
<רונית דורון: אחד היה.
<בתיה מוסיקמן: יש לנו שלושה בנים.
<בתיה מוסיקמן: הן באות ישר מקולומביה.
<בתיה מוסיקמן: קיבוץ כזה זה קיבוץ חי, יש הרבה דוברי ספרדית, עכשיו אחת העובדות הזרות התחתנה עם חבר קיבוץ
<אורית גלאור: יש לנו קיבוצים בפריפריה, גם גזית מבחינתי זה קיבוץ פריפריה - - -
<בתיה מוסיקמן: ועוד איך.
שמעון סולומון: היום לא מדברים על פריפריה גיאוגרפית.
<בתיה מוסיקמן: העובדים הזרים מדברים על - - -
<אורית גלאור: אבל בהחלט יש לנו בעיה שאנחנו נתקלים בקיבוצים, בתיה מכירה את גזית, אבל אני מכירה עוד 273 קיבוצים בנוסף לגזית ובהחלט בקיבוצים הרחוקים מהמרכזים יש לנו מצב של בריחה, שהם רוצים להיות בערים הגדולות, ברגע שזה רק מתאפשר.
<אורית גלאור: אני לא מדברת איתכם רק על הקצוות, יש כאן גם הגברת שיושבת כאן מאחורה, רוני, היא באה מהמרכז, גם אני באה מהמרכז, אני ליוויתי עובדים זרים וברגע - - -
מיכל רוזין: מה זה מרכז?
מיכל רוזין: הם בורחים למרכז הארץ?
<אורית גלאור: הם רוצים להיות בערים.
<אורית גלאור: זו בהחלט בעיה שאנחנו נתקלים בה.
<רננה לוי: אז היא אומרת שהסוד הוא קולומביה.
<אורית גלאור: פה ספציפית.
<בתיה מוסיקמן: לא, יש עוד, יש לנו גם פיליפינים שנמצאים פה.
<בתיה מוסיקמן: יש שני גברים ויש בת אחת.
<בתיה מוסיקמן: אני חושבת שהסוד זה הגמישות.
<בתיה מוסיקמן: היות שמנהל הקהילה לא שומע אותי, אז אני יכולה לספר שאם עובדת מבקשת ממני או חצי יום, כי היא רוצה להיות קצת יותר בתל אביב, אני מאשרת את זה.
<בתיה מוסיקמן: אז זה ברור שאני מאשרת את זה יחד עם הבנים, אני אומרת 'תראה, תעזור קצת, היא צריכה קצת להיות בתל אביב'.
<בתיה מוסיקמן: דרך אגב, אנחנו כן פריפריה, אני רוצה להגיד לך שיש להם בתים.
<בתיה מוסיקמן: היא אומרת לי 'אני צריכה עוד חצי יום, אני נפגשת עם החבר'ה שלי, יש לי יום הולדת, יש לי זה'.
<בתיה מוסיקמן: כמו שאני נותנת אני גם יודעת לכעוס ולעצור.
<בתיה מוסיקמן: זה דבר אחד.
<בתיה מוסיקמן: דבר שני, אני יודעת שאחד הדברים זה גם כשמתחילים פה לעבוד, אם הם ארבע או חמש שנים בארץ, חמש אסור כבר, ארבע שנים, אז המשכורת קצת יותר גבוהה, אז הגמישות הזאת, גם מהחברה אומרים לי, 'תשמעי, אם את רוצה שהיא תבוא לגזית, שזה חור והיא צריכה לשלם את הדירה ואת הנסיעה, תעלי קצת את המשכורת'.
<בתיה מוסיקמן: אנחנו עושים את זה.
<בתיה מוסיקמן: אתמול, שלשום הייתה עובדת שהחליטה שהיא לא רוצה להיות פה, כי בתל אביב יש בננות על הרצפה ואפשר לאסוף אותן.
<בתיה מוסיקמן: זאת אומרת המושגים האלה שהם מרגישים, אלה חברות שאמרו לה 'מה, מה את עובדת שם?
<בתיה מוסיקמן: תבואי, את לא יודעת, נלך לשוק, כל הבננות על הרצפה'.
<בתיה מוסיקמן: בסדר.
<בתיה מוסיקמן: זה קיים, פעם ראשונה שזה קורה לי, אבל כן, זה קיים.
<בתיה מוסיקמן: אז אנחנו דרך התנאים ודרך הקשר האישי - - -
<טלי גורן ספיר: איך הם באים לבית העובד למשל?
<טלי גורן ספיר: הם באים והם שותפים במרקם.
<טלי גורן ספיר: הן באות לחדר האוכל, הן חלק מהמרקם ובאמת השפה מאוד עוזרת.
<טלי גורן ספיר: כולם מדברים ספרדית, כולם מבינים אותם, גם אני, גם הילדים שלי, זה פשוט - - -
<בתיה מוסיקמן: אליהו שיושב פה מלמד את הבנות עברית, פעמיים בשבוע.
<בתיה מוסיקמן: אני לפעמים מחליפה את העובדת בשעתיים האלה ועושה את המאמץ כדי שהיא תגיע ללימודים שאליהו מעביר לבנות.
מיכל רוזין: אני רוצה לשאול שאלה.
מיכל רוזין: אנחנו מנסים ללמוד ולהסיק מסקנות לגבי המערך כולו בארץ, ואם יש משהו שלנו מאוד מטריד, או אותי מאוד מטריד, כשאנחנו עובדים את נושא הסיעוד והעסקת עובדים זרים, זו העובדה שבעצם הופכים את המטופל ואת המשפחה שלו למעסיקים, הם צריכים להתעסק עכשיו בדיוק עם הדברים שאת מתארת שאת מתעסקת, היא תיקח עוד חצי יום חופש או לא תיקח, ואם תיקח חצי יום חופש, אז אני רוצה לדרוש ממנה - - - הם הופכים להיות מעסיקים, ואין ספק, אנחנו כולנו או חלקנו מעסיקים ויודעים מה זה, כשאתה במצב שאתה הקשיש או המטופל או הסיעודי וגם בני המשפחה, להיות בסיטואציה הזאת שאתה רוצה להיות הכי טוב בעולם עם העובד ושיהיה לו טוב ושהוא לא יעזוב ושיהיה לו נוח בפריפריה וכדומה ופתאום אתה צריך להתחיל איתו משא ומתן על כל דבר, 'אתה תצא ב-3', 'לא, אני אצא ב-4', 'אני אחזור ביום ראשון'.
מיכל רוזין: פה את בעצם מהווה איזה שהוא תיווך, סוג של חוצץ בדיוק במצבים האלה.
מיכל רוזין: כלומר היחסים בין המטופל למטפל הם בעצם יחסים אישיים וכל עניין ההעסקה, הכסף, תיכף תעני לי, כי אני לא יודעת איך הולך פה הכסף, מי משלם ואיך, בעצם את חוסכת למשפחות.
מיכל רוזין: שזה אין, בדרך כלל למשפחה בעיר אין, היא צריכה לעשות את זה.
<רננה לוי: כיוון שהיא מנהלת את הטיפול היא לא לוקחת אחריות על כל המערכת.
<רננה לוי: זה מה שגורם להצלחה, זה אין לנו ב - - -
מיכל רוזין: גם וגם העניין של החיכוכים סביב שעות עבודה, כסף, דברים שבעצם מפריעים אחר כך ליחסים האישיים, כי אלה יחסים בין אנשים שיושבים ביחד, אוכלים ביחד, נמצאים וישנים ביחד.
<קריאה: אינטימי כל כך.
מיכל רוזין: אינטימי ומצד שני צריך להתעסק עם כמה אני משלם לך וכמה שעות אתה לוקח חופש.
מיכל רוזין: איך באמת הולך התשלום?
מיכל רוזין: זה עובר דרככם?
שמעון סולומון: אני רוצה להמשיך את מה שמיכל אומרת.
שמעון סולומון: אחת המסקנות היא גמישות, איפוק, זה בעצם יחס של כבוד של בן אדם.
שמעון סולומון: כמו שאנחנו מתנהגים אחד לשני במקומות העבודה שלנו, צריך לעשות סוויץ', ללמוד מכם.
שמעון סולומון: אנחנו שמענו על הרבה מקרים, למשל בדרום, שבזמן נפילת הקסאמים לא הכניסו אותם לתוך הבתים, השאירו אותם בחוץ.
שמעון סולומון: כלומר אלה הדברים שלפעמים דרך ההתייחסות שלנו, אנחנו כחברה ישראלית, לאנשים, אנחנו או משחיתים את עצמנו או בונים את עצמנו, בדיוק לזה אני מתכוון.
שמעון סולומון: לכן אני חושב שאתם, לצערנו הדבר הרגיל, הוא יוצא מן הכלל כמעט.
שמעון סולומון: לכן אני חושב שבאמת אפשר ללמוד מזה, מה שאת אומרת גמישות וכו', מתייחסים כמו בני אדם, יש להם צרכים, יש להם גם בדיוק אותם רצונות כמונו וכו', ואתם יודעים איך לקשר את זה ויפה לשמוע את זה.
<בתיה מוסיקמן: אנחנו גם מנסים לשבת איתם פעם בחודש, לשיחה.
<בתיה מוסיקמן: לפעמים היה מישהו שהיה בא, כי צריך לקחת את החבר שצריך 24 שעות השגחה - - - הבת שלי עבדה פה במועדון, אז הוא בא כדי לראות מה שלומה ואם יש בעיות, כדי לשמוע מה הקושי עם המטופלים, אם יש משהו שאפשר - - - אל תשכחו שאני גם בקשר עם המרפאה, לצערי מריה לא הגיעה, ואז אני סוגרת, זה מה שאנחנו אומרים על מעטפת, שאני גם בקשר עם המרפאה ואני יודעת בדיוק מה החבר מקבל.
<בתיה מוסיקמן: אם העובדת לא יודעת עברית, אז יש מישהי שמטפלת ומלווה את העובדת כדי לדבר עם האחות במרפאה.
<קריאה: מטפלת שטח.
<בתיה מוסיקמן: לא מטפלת שטח.
<בתיה מוסיקמן: יש גם מטפלת שטח, שהיא גם מחלקת תרופות וזה.
<בתיה מוסיקמן: זאת אומרת יש לנו מערך ש - - -
מיכל רוזין: איפה מצטרפים?
מיכל רוזין: איפה נרשמים?
<בתיה מוסיקמן: מטפלת שטח זו חברת קיבוץ, במקרה שלנו, שהיא מטפלת בחברים שהם חולים ואין להם סיעוד, או אפילו חבר קיבוץ.
<בתיה מוסיקמן: נגיד אני פתאום נופלת, יש לי חום, היא באה לבית, היא מסתכלת מה אני צריכה, אם אני צריכה כביסה, אם אני צריכה אוכל להביא לי, ואז היא עוברת בין הבתים של החברים.
<בתיה מוסיקמן: מטפלת השטח שנמצאת עכשיו, שלצערי היא לא הגיעה, הזמנתי אותה, אנחנו גם בהתחלה, כשהתחלתי לעבוד, הוספנו לעבור דרך הבתים של החברים הוותיקים.
<בתיה מוסיקמן: אז היא עוברת בבוקר, היא מסתכלת.
<בתיה מוסיקמן: הייתה מטפלת שטח אחרת, אז היא כמה פעמים נכנסה דרך חלונות, כי החבר לא ענה.
<בתיה מוסיקמן: זאת אומרת להשגיח, לראות.
<בתיה מוסיקמן: ואז טלי מספרת לי משהו, היא אומרת לי 'תראי, החבר הזה עובד אצלי, לא נראה לי', או רונית, או יניקה, אז כשאנחנו יושבים, התלבטויות, מה עושים, חבר שהוא בביתו, אם אנחנו מחליטים שאולי הוא צריך לעבור לבית הסיעודי אני מבקשת מיניקה שתיגש ותבקר.
<טלי גורן ספיר: הידע לא נופל בין הכיסאות.
<טלי גורן ספיר: כל מקום שמידע נופל, יש מישהו שקולט אותו.
<ארנה זמיר: רציתי לשאול על חברות הסיעוד, איך באה לביטוי השותפות שלהם בניהול הטיפול בזקנים והניהול של העובדים הזרים?
<ארנה זמיר: מה דעתכם לגבי המעבר לגמלה בכסף?
<בתיה מוסיקמן: אנחנו לא דנו בזה עוד.
<בתיה מוסיקמן: אני יודעת שעוברים ל - - -
<ארנה זמיר: זה נדחה.
<בתיה מוסיקמן: אני לא יודעת.
<בתיה מוסיקמן: לי עם שתי החברות שאני עובדת יש הרמוניה חבל על הזמן.
<בתיה מוסיקמן: אם אני צריכה משהו, הו שותפות שלי, הן באות לבתים של החברים.
<בתיה מוסיקמן: אני אומרת לה, 'תסתכלי, תגידי לי מה שלומו, תגידי לי מה את חושבת, איך את רואה אותו, איך את מתרשמת' ואז זה עוד מידע ועוד עיניים ועוד אוזניים.
מיכל רוזין: זו עובדת הסיעוד, או העובדת הסוציאלית שמגיעה לביקורת?
<בתיה מוסיקמן: העובדת הסוציאלית.
מיכל רוזין: כל כמה זמן הן מגיעות?
<בתיה מוסיקמן: הרבה, פעם בשבועיים, לפעמים פעם בשבוע.
<ארנה זמיר: אני רוצה לחדד.
<ארנה זמיר: יש את חברות הסיעוד ויש את הלשכות הפרטיות.
<ארנה זמיר: כשאת התייחסת לשותפות הזאת, את התייחסת לשותפות עם חברת הסיעוד?
<בתיה מוסיקמן: אני עובדת עם עמל.
<ארנה זמיר: חברות סיעוד ישראליות או לעובדים זרים?
<בתיה מוסיקמן: לא, ישראלים.
<אורית גלאור: הקיבוצים עובדים בדרך כלל מול חברות הסיעוד.
<אורית גלאור: רק במצב שצריך להביא עובד זר אז הקשר הראשון הוא מול הלשכות, אבל אחר כך הם מעבירים אותם לחברות הסיעוד המוכרות - - -
מיכל רוזין: את אומרת שכל שבועיים הן באות?
<אורית גלאור: זה שונה מאזור לאזור.
<זהבה וייזר: באיזה גילאים נותנים לך מענה להשלמה והאם הם זמינים במיידית לקבל אנשים?
<זהבה וייזר: וגם דבר נוסף, האם זה אנשים יציבים, שאת יכולה להיעזר להם, שתהיה היכרות למטופלים?
<בתיה מוסיקמן: את מדברת על חברות סיעוד?
<זהבה וייזר: ודאי, כשאת צריכה השלמה ל - - -
<בתיה מוסיקמן: מי שהייתה אחראית, כרמית, שאני החלפתי אותה, היא עבדה עם שתי חברות סיעוד ואני המשכתי ואני עובדת איתן היום.
<זהבה וייזר: איזה גילאים האנשים ש - - - המטפלות?
<בתיה מוסיקמן: המטפלות בגיל 30, 30 פלוס.
<זהבה וייזר: 30 פלוס והם יציבים - - -
מיכל רוזין: רגע, בואו נעשה סדר, כי כולנו מבולבלים.
<בתיה מוסיקמן: בואו נעשה סדר.
<בתיה מוסיקמן: אז אני אגיד.
<בתיה מוסיקמן: יש לי שני עובדים שבדרך כלל ממלאים את התפקיד שהם רשומים אצלנו כעובדי סיעוד, אני כבר יודעת מאיפה אני מביאה אותם.
<בתיה מוסיקמן: אני צריכה להיזהר במה שאני אומרת, אני מדברת על העובדים הזרים.
מיכל רוזין: אל תדאגי, אני בסדר עם משה.
<בתיה מוסיקמן: לא, בסדר.
<בתיה מוסיקמן: יש לנו שני עובדים שהם רשומים כעובדים סיעודיים פה בגזית.
<קריאה: והם נותנים את המענים גם בלינה?
<זהבה וייזר: איזה גילאים הם?
<בתיה מוסיקמן: 40 פלוס.
<בתיה מוסיקמן: זה פחות או יותר הגיל.
<בתיה מוסיקמן: אני לא צריכה אותם כל הזמן.
<בתיה מוסיקמן: הם חלק מהמשפחה.
מיכל רוזין: אני רוצה לשאול שאלה, אם למשל היינו רוצים להעתיק את המודל במובן של המעטפת והטיפול וההשגחה, או הפיקוח, איך שאתם רוצים לקרוא לזה, וחלק מעניין ההתעסקות עם נושא השכר, שעות עבודה וכדומה.
מיכל רוזין: כמה מטפלים, כמה מטופלים, את בעצם יכולה להגיד שיכולים להיות תחת השגחתך באופן מלא?
מיכל רוזין: זאת אומרת כמה אנשים, שכמובן יש להם עובדים זרים, כמה סיעודיים עם עובדים זרים, את אומרת 'אני יכולה בשקט שיהיו תחתיי', 10, 20, 30?
<בתיה מוסיקמן: אני לא אמרתי את זה, אבל אני עובדת סוציאלית, יש לי את היתרון שפעם עבדתי בלשכה, פעם - - - אז אני יכולה לרכז את התיקים בצורה אחרת ולראות את המטופלים בצורה אחרת.
<בתיה מוסיקמן: זה לא אני שאני רואה, אני רוצה שתבינו, יש שולחן רווחה ובשולחן הרווחה יש לי עושר של אנשים.
<בתיה מוסיקמן: זאת אומרת ישנה טלי, ישנה רונית וישנה דבורה וישנה יניקה והמטפלת ש - - - אני אף פעם לא מחליטה לבד.
<בתיה מוסיקמן: כשאנחנו מביאים ומגיעים להחלטה זה לא רק בתיה, ואם אני לא מגיעה לזה, אז אני אומרת לרונית, 'רונית, תסתכלי מה קורה עם החברה הזאת' ואנחנו נשב ונדבר.
<בתיה מוסיקמן: זה כולנו.
<בתיה מוסיקמן: אם טלי רואה משהו, אז היא תיכף אומרת, אז יותר קל לי להיות.
<בתיה מוסיקמן: כי זה נראה כאילו שזאת בתיה, אבל זאת ועדה שמתפקדת ושבאמת מתפקדת ואני יכולה לסמוך.
<בתיה מוסיקמן: אם רונית באה והיא אומרת לי 'בתיה, נראה לי ככה וככה', בשבילי זה בדיוק אותו דבר שאני הייתי רואה את זה.
<קריאה: יחד עם זה, שאלו אותך מספרית על כמה את יכולה.
<קריאה: אז התשובה היא כנראה שדי הרבה אנשים, כי זה לא התפקיד היחיד שבתיה ממלאת.
<קריאה: בתור רכזת הבריאות והרווחה היא לא עוסקת רק בתחום הזה, היא עוסקת בכל נושא הבריאות והרווחה ברמת העל של הקיבוץ.
מיכל רוזין: מפני שיש מעטפת למטופל.
<קריאה: זאת אומרת שהיא יכולה הרבה יותר מזה.
<עומרי סאאל: יש מעטפת, אבל צריך לציין שכשבתיה נכנסה לתפקיד, היה עובד זר אחד, אני חושב, והיום אנחנו בשמונה, ואני מניח שהמספרים הולכים ועולים.
<עומרי סאאל: עם המשמעות גם של כל העלויות שנלוות לזה, ואגב, כל מה שהיא אומרת, צריך להבין, אני מניח שהשאלה שלך באה מתוך הסתכלות החוצה, לאו דווקא אלינו, אבל יש פה השקעה אדירה, גם במשרות, גם בתפיסה, גם במספר אנשים שמסוגלים להכיל בשביל להגיע למצב שיש פה אחיזה בכול.
<עומרי סאאל: אם מסתכלים על החוצה, אני חושב שצריך לראות כמה זמן היא משקיעה היום בשמונה ולעשות אקסטרפולציה.
<עומרי סאאל: אני הייתי מניח, בלי להבין הרבה, שלפחות 30 זה נראה לי מספר כזה שאני - - -
<בתיה מוסיקמן: אני רוצה לענות.
<בתיה מוסיקמן: אני חושבת, תסלחו לי, אני אהיה מה זה חוצפנית, אבל אני אהיה חוצפנית, אני חושבת שאתם מבזבזים כל כך הרבה בעיר, ואני אומרת את זה גם כעובדת לשכה בעבר, זה עובד פה וזה עובד פה, אני רצה, גם בתפקיד הזה, אחרי משרד הבריאות, הבית הסיעודי שלנו סגור, אנחנו לא יכולים לקלוט אנשים, כי מכיבוי האש כל הזמן משגעים אותנו, זה פשוט בושה.
<בתיה מוסיקמן: אני חושבת שאם אתם הייתם קצת עושים את הדברים יותר פשוט לעמך, שעד שאני מקבלת - - - סליחה, אני לא יודעת פה מי זה מי, לא משנה - - -
מיכל רוזין: אל תשאלי, תדברי חופשי.
<בתיה מוסיקמן: עד שאני מקבלת תשובה מהביטוח הלאומי, 'זה לא מספר הטופס', 'את שלחת מ-2013, תשלחי עוד פעם מ-2014', 'זה לא מה שרצינו מהרופאה' וחברים מחכים ומחכים.
<בתיה מוסיקמן: אני אגיד לכם, עם כל הכעס אני אומרת בסדר, יש לי מזל שתעשיות גזית עוד מתפקדים.
<בתיה מוסיקמן: המון כסף הולך.
<בתיה מוסיקמן: מה עושה אדם בעיר?
<בתיה מוסיקמן: אני עובדת היום גם בעפולה, במרכז טיפולי, אני רואה, המטופלים שלי הולכים לאיבוד, הולכים לאיבוד.
<בתיה מוסיקמן: נכנסים ללשכות, אין תשובות, נכנסים - - - לפעמים המעטפת צריכה להתחיל משיתוף הפעולה של המרכזים.
מיכל רוזין: של משרדי הממשלה.
מיכל רוזין: בשביל זה כולם פה, כדי לשמוע את זה ולראות איך אנחנו באמת עושים איגום משאבים ועובדים ביחד.
<בתיה מוסיקמן: בדיוק.
<בתיה מוסיקמן: איך אפשר להתארגן בדבר הזה.
<בתיה מוסיקמן: כי אני חושבת שיש בזבוז והאדם הולך לאיבוד בתוך זה, בטח אם זה מישהו שהוא בכלל סיעודי ועם הבנים, קשה להם לתפוס איפה הבן ואיפה זה.
<בתיה מוסיקמן: אני מוצאת את עצמי הרבה פעמים שאני עושה הדרכת הורים, מטפלת בבן, אני עושה הדרכת הורים איך לטפל בסבתא.
<בתיה מוסיקמן: בטיפול יש לי שלושה דורות, זה מגוחך.
<אורית גלאור: אנחנו חייבים להתקדם.
<אורית גלאור: בתיה תרמה רבות לראייה הכוללת.
<אורית גלאור: תודה, בתיה.
<אורית גלאור: אנחנו נתקדם הלאה, כי זמננו מוגבל.
<בתיה מוסיקמן: אבל כדאי שתדגישי את העניין, לבית הסיעודי.
<יניקה אטל: הבתים הקיבוציים הקטנים.
<יניקה אטל: אנחנו קיימים מ-98', אני הייתי עם קיום הבית.
<יניקה אטל: אנחנו משרתים את הקהל שלנו ואנחנו מוצאים את עצמנו היום במצב שאנחנו עומדים על כן לסגור את הבית/לא לסגור את הבית, כי אנחנו נחשבים היום לבית שהוא קטן מדי והוא לא כלכלי.
<יניקה אטל: אנחנו לא מתייחסים לעצמנו כעסק, אנחנו מתייחסים לעצמנו כחלק מהרווחה והרבה פעמים אני מרגישה שבעבודה שלנו, שבעיניי זו עבודת קודש, אנחנו מוצאים את עצמנו מול מוסדות שמתייחסים אלינו כאל עסק ושאנחנו צריכים להוכיח עד כמה אנחנו בסדר ובאיזה דברים אנחנו צריכים לעמוד.
<יניקה אטל: אני מאוד הייתי שמחה אם היו על הבתים הקיבוציים, ובטח הבתים הקיבוציים שהם בפריפריה, היינו מקבלים קצת עזרה והיו הולכים לקראתנו.
<יניקה אטל: ואני באמת לא יודעת מי הכתובת.
מיכל רוזין: את יכולה להגיד לי מה זה עזרה?
מיכל רוזין: באיזה דברים?
<יניקה אטל: יש דרישות מאוד גדולות, גם למשרד הבריאות וגם לשירות הכבאות.
מיכל רוזין: הבירוקרטיה?
<יניקה אטל: כן, ולא רק בירוקרטיה.
<עומרי סאאל: לא רק בירוקרטיה, יש דרישות מחמירות להחזקה של בית סיעודי.
<קריאה: השיקול הוא רווחי כשהם לא צריכים להיות בכלל רווחיים.
<עומרי סאאל: אין רווחי, אין פה שיקול.
מיכל רוזין: הוא אמר, בגלל שהם לא רווחיים - - -
<עומרי סאאל: הבית לא רווחי, לא נכנסתי פה לסעיף.
<עומרי סאאל: הבית שלנו הוא בית בהפסד מובנה, אנחנו יודעים שנפסיד בו.
<עומרי סאאל: עם כל ההכנסות, ביטוח לאומי ופנסיה וכל זה, אנחנו יודעים שנפסיד, אבל אנחנו רוצים לתת את השירות.
משה מזרחי: אבל מי הגורם שאומר שהוא לא כלכלי ומתערב בזה?
<עומרי סאאל: לא, הדרישות.
<עומרי סאאל: הגיעו שירותי הכבאות, מתחילת השנה אנחנו התבקשנו על ידי שירותי הכבאות להשקיע מעל ל-30,000 שקל בבית.
<עומרי סאאל: כשתלך לבית אתה תגיד 'על מה?' סתם אני אתן דוגמה.
<עומרי סאאל: הייתה יציאה של 1.5 צול ובא הכבאי ורצה 2 צול.
<עומרי סאאל: אגב, הבית נבנה באישור של שירותי הכבאות, עובר בדיקה כל שנה, אבל פתאום עכשיו, השינוי הקטנצ'יק הזה, 10,000 שקלים עכשיו.
<קריאה: והוא סגר את האפשרות - - -
<עומרי סאאל: כן, הוא סוגר לך את הכול.
<עומרי סאאל: אין סנכרון בין המערכות והוא סוגר לך את הכול.
<עומרי סאאל: כמו הכבאות יש לך עוד משרדים והבירוקרטיה מכבידה ברמות, אנחנו רואים את זה בכל מקום שאנחנו נמצאים בו.
<עומרי סאאל: אני כבר לא מדבר על בית סיעודי, אני אקח את זה קצת הלאה, אולי זה לא עניינכם, אבל התעשייה.
<עומרי סאאל: אני חושב שמה שקורה במדינה הזאת, גומרים.
מיכל רוזין: בואו ננסה רגע לאסוף את הדברים, לסיים את היום.
מיכל רוזין: אנחנו ניתן לכם לסגור את הנושא ואני ארצה בכל זאת לשמוע קצת ממשרדי הממשלה, ככה לפחות תחושות וחוויות של היום ואנחנו נסגור את הדיון.
<רינת גלילי: אחרי שראיתם היום ככה מגוון של שירותים שנמצאים בתוך התנועה הקיבוצית ואני שמחה שהיינו בסוף בגזית, כי גזית בצורה קצת מטפורית לקחו אותנו קודם לבית היוצר שלהם ומי שראה, היו שם שמיכות של טלאים שהם תופרים, ופה באמת הראו לנו איך תופרים שמיכות ייחודיות לכל קשיש וקשיש והמענה הזה, שאפשר לתת בתנועה הקיבוצית, מעבר לזה שאתם תבחרו מה אפשר לקחת לחברה הישראלית בכלל, אנחנו היינו רוצים שתחשבו איך אפשר לעזור לנו לשמר את אותו דבר בזה שמשרדי הממשלה יכירו שדרך הטיפול בקשיש בתנועה הקיבוצית היא ייחודית והיא נעשית כולה מתוך הערכים שאני לא צריכה לחזור עליהם, אבל הדרך הייחודית הזאת, מתבקשת בה התייחסות גם ייחודית בתקנות.
<רינת גלילי: אחד הדברים שעלו פה זה הבתים הסיעודיים שעכשיו נדרשים לעמוד בתקנים שיחייבו הרבה מאוד קיבוצים לסגור את אותם בתים סיעודיים, כי התקנים האלה אולי מכוונים למקומות אחרים, לא בטוח שקיבוצים יכולים.
<רינת גלילי: המבנה הזה גם לא מתחשב בכל מערך המעטפת שניתן מסביב ולכן דרושה איזה שהיא ראייה שמותאמת.
<רינת גלילי: לכן הייתי מבקשת, אם אפשר, בכל משרד וכל ועדה שעוסקים בתקינה לשתף אותנו לפחות בחלק מהסיפור כדי שנוכל ליצור את ההתאמות המיוחדות גם לקיבוצים ובייחוד לקיבוצים בפריפריה, מפני שמי שנכנס פה בדרך הארוכה הזאת מבין את חוסר היכולת להיעזר במשאבים חיצוניים והצורך למצוא בחלק מהקיבוצים את איגום כל המשאבים פה או בין שניים-שלושה קיבוצים, וזה שוב סותר בהרבה מהתקנות שנמצאות בחלק מהמשרדים שמיוצגים כאן.
מיכל רוזין: קודם כל תודה רבה על היום.
מיכל רוזין: אני מאוד מאוד רוצה לשמוע בכל זאת קצת אם מישהי עוד רוצה להוסיף, משרד הבריאות, משרד הרווחה, ביטוח לאומי, אם יש עוד דברים שהייתם רוצים להוסיף, אם יש דברים שאנחנו יכולים לקחת מפה וללמוד לפחות על הכלל, או מה אנחנו יכולים לאמץ החוצה, בחלומות שלנו, אם יש לנו תקציב בלתי נגמר כמובן.
<זהבה וייזר: אני חושבת שבראש ובראשונה, אם אנחנו רוצים להתייחס למודל הקיבוצי כמודל ייחודי, ואני לא מדברת כרגע על להתאים שמיכה ייחודית, כי אנחנו אוכלוסייה שהיא קצת שונה, באחריות המשרדית שלנו, מאוכלוסייה עצמאית - - - האוכלוסייה הזאת היא יותר נוטה להישאר בביתה, גם במסגרות הקיבוציות, למרות שראינו בבוקר בדברת שיש מקומות שבכל זאת רוצים לרכז את השירותים תחת אותה קורת גג.
<זהבה וייזר: אני מבינה שזה לא רווחי אם זה נשאר רק קיבוץ, אבל ברגע שהוא פותח את שעריו החוצה אנחנו צריכים להתייחס אליו, על פי חוק הפיקוח על המעונות, כמעון לכל דבר ועניין, ואז הרגולציה דורשת ממנו משהו אחר.
<זהבה וייזר: אם רוצים שהמשרד - - - ואני בעד, האמינו לי, אני ראיתי פה היום את כל המגוון ואת חלקו אני מכירה ואני באמת מאוד מעריכה את העבודה שאתם עושים פה, תופרים כל חליפה, כי המוטו שלי באמת בטיפול בזקן זה לתפור כל חליפה על פי צרכיו, אבל מדינה לא יכולה להתייחס ולתת אפשרות שגם היא תיתן אנשים מבחוץ שנכנסים וגם להתייחס לאוכלוסייה הזאת כאוכלוסייה ייחודית שהיא תחת אותה קורת גג.
<זהבה וייזר: זאת אומרת שהמשמעות תהיה שצריך לחשוב במדינה, אני מייצגת כרגע, אבל אני צריכה לבוא למשרד שלי ולחשוב איך עושים את הדברים האלה, איך ההיתכנות של הדברים האלה במשרד, אבל ברמת המקרו צריך להישאר אוכלוסייה מוצהרת, טהורה, של הקיבוץ.
<רינת גלילי: או מספר קיבוצים.
<זהבה וייזר: או מספר קיבוצים, כמו שעשינו בית משפחתי, כשאתם יודעים על מה מדובר לגבי ההיתכנות שלו בביטוח הלאומי ובמשרד הבריאות לגבי הגמלה.
<זהבה וייזר: אז נכון, אבל אז שוב - - -
<שרה לוי: אני רוצה להגיד שהרבה שנים, ואני עובדת איתכם הרבה שנים, תמיד הייתה התייחסות - - - היו תקופות ש - - - כוח אדם, כאילו כולם חברי משק ויש אחות בקיבוץ, היא תהיה בכוננות, אנחנו אמרנו שאז לא תהיה אחות במחלקה בלילה אם היא עובדת און קול - - - היו שנים שהבנו שקשה למלא את המחלקות, קיבוצים שנתקלו בקשיים כלכליים, יחד עם משרד הרווחה ניסינו לעבוד על שילוב של מחלקה של תשושים עם סיעודיים כדי לבוא לקראתם.
<שרה לוי: זה לא קרה, מסיבות שלא ברורות לי.
<שרה לוי: ובאמת אנחנו כל פעם ניסינו לבוא לקראת התהליך שקיבוצים עוברים, שהוא תהליך קשה ואני יודעת שהרבה קיבוצים מתמודדים עם זה נהדר, ואת נציגת התק"מ, יש היענות גדולה מאוד בקיבוצים ויש הרבה קיבוצים שיש שם קיבוץ של הזקנים במקום מסוים ללא רישוי, שאם זה היה בעיר היינו סוגרים אותם, כי אלה מוסדות ללא רישוי.
<שרה לוי: והייתי מצפה - - -
<שרה לוי: אני אגיד לך.
<שרה לוי: הייתי מצפה מהתק"מ שגם יעזור בטיפול הזה.
<קריאה: כבר אין תק"מ.
<קריאה: תק"צ.
<שרה לוי: התנועה הקיבוצית.
<שרה לוי: אנחנו שעובדים בראייה ארצית, מישהו אחר יבוא ויגיד 'אני רוצה בכל שכונה להקים דירה ונכנס בה כמה זקנים ונטפל בהם ביחד'.
משה מזרחי: נשמע לא רע, דרך אגב.
<שרה לוי: יכול להיות, אבל השאלה מי אחראי עליהם ואיך.
<שרה לוי: כי יש מחשבות כאלה, להקים בתים קטנים, ואז נשאלת השאלה באחריות מי.
<שרה לוי: עם כל זאת באמת המודל של גזית הוא מודל ייחודי ואני מסיירת הרבה בקיבוצים ולא בכל קיבוץ - - - לכן אני באמת מתלהבת ממה שקורה ויש לי רקע קיבוצי, כך שאני אמביוולנטית עם עצמי, אבל מצד שני אנחנו חייבים גם לראות את הראייה הארצית ולראות איפה אפשר להתגמש ואיפה פחות אפשר להתגמש.