GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שי פירון: מה שנמצא בשיתוף פעולה בינינו לבין משרד הרווחה, אני יודע, כפי שהזכרתם ברמזים כאלה ואחרים, שאנחנו יכולים לפתור ולסדר.
שי פירון: מה שנוגע למדיניות הפנים של מדינת ישראל – זה לא במנדט שלי.
שי פירון: הדבר האחרון שאני אומר, אני אפגוש בשמחה את הצעירים, גם תלמידים, גם בוגרים.
שי פירון: זה ייעשה הכי מהר שאפשר.
שי פירון: זה חשוב לי.
שי פירון: יש לי שלושה תנאים כידוע לכל מי שבא להיפגש איתי: זה לא מתוקשר, אף אחד לא יידע מתי זה מתבצע, אף אחד לא אומר אחרי זה שזה התבצע.
שי פירון: זה נועד פשוט כדי להכיר את האנשים, זה העניין.
שי פירון: העניין הוא לפגוש אתכם, העניין הוא לדבר אתכם, העניין הוא להרגיש אתכם, העניין הוא לראות איך פותרים את הבעיה הזאת, והעניין הוא גם שתרגישו שאנחנו אוהבים אתכם באמת, ושאנחנו באמת שמחים שאתם בוגרים של מערכת החינוך הישראלית, ושנרגיש שבאמת יש לנו מחויבות לעשות כל שניתן, כדי שתוכלו לפתח חיים של משמעות וכדי שהחיים שלכם יהיו חיים גם עם פרנסה טובה וגם עם רווחה, וגם עם בית וגם עם משפחה.
שי פירון: חיים נורמטיביים שכל אחד חולם על הילדים הפרטיים שלו.
שי פירון: זאת המשימה שלי.
שי פירון: זאת המשימה המצומצמת-רחבה, שכולנו צריכים להיות שותפים לה.
שי פירון: כל מה שייצא מהדיון הזה ויצטרך במסגרת הזאת, אנחנו מחויבים לו.
שי פירון: יושבים פה מנהלי החינוך ההתיישבותי, הם עשו עבודה יוצאת דופן, ואני רוצה לסיים בדבר אחד קטן.
שי פירון: הייתי לפני ארבעה חודשים בבית הספר בשדה בוקר, אולי חמישה חודשים, לא יודע כמה, כבר עבר לי הזמן.
שי פירון: עמירה, יותר את אומרת, נכון?
שי פירון: אני לא זוכר.
שי פירון: הייתי שם וישבתי בארוחת צהריים עם תלמידים.
שי פירון: במהלך ארוחת הצהריים כל אחד היה צריך להגיד מה הפרויקט שלו.
שי פירון: אני רוצה לספר רק שתי אנקדוטות, כי הן בעיני הכי מהותיות שחוויתי, כמעט כשר.
שי פירון: אחת הנערות אמרה – עבודת הגמר שלי, יש לי קבוצה, אני הולכת ללמד במתקן סהרונים, זה פרויקט הגמר שלי לבגרות, שאנחנו נוסעים פעם או פעמיים בשבוע לכך וכך שעות, כדי ללמד, ונתנה לי איזה נאום שלם על מה הם עושים.
שי פירון: זו חוויה אחת.
שי פירון: חוויה שנייה הייתה – הגיע אלי בית ספר הולץ בתל אביב כמדומני והציגו בפני כל מיני אפליקציות שהם עשו, וילד בכיתה ז' סיפר לי שמה שהוא המציא נובע מהעובדה שיש לו חבר שלמד איתו בכיתה ו' והוא חזר לארץ המוצא שלו, מכירים את הסיפור הזה?
שי פירון: ומכיוון שהוא חזר לארץ המוצא הוא גם דאג לו איפה הוא ילמד ואיפה הוא יהיה, אז הוא המציא מנגנון שלם של קשר כדי ללוות אותו.
שי פירון: אחר כך היה לו טיול בר מצווה, אז הוא נסע עם אימו לבקר את הילד בארץ שבה הוא נמצא, אז זה היה טיול בר המצווה שלו, של הילד.
שי פירון: כלומר הוא ביקש מאימו לנסוע, ואז הוא גילה שבמקום שבו הילד גר, רמת הלימודים לא מספיק גבוהה, אז הם ממנו, דרך איזה פרויקט שהם עשו בהתרמת החברים, איך לשלוח את הילד לבית ספר במדינה שכנה, ששם רמת הלימודים גבוהה יותר.
שי פירון: יש דברים כאלה במערכת החינוך ואפשר להחליט, אפשר להחליט.
שי פירון: זה חלק משינוי שפה.
שי פירון: אפשר להחליט שמדברים רק על מה שלא בסדר, ואפשר לספר גם את הסיפורים האלה, כי אם אתם שואלים אותי, הם ימשכו יותר אנשים להיות פחות גזעניים.
שי פירון: הם ימשכו יותר אנשים לחשוף את הטוב שבהם.
שי פירון: וכשמספרים על ילד בכיתה ז' שנוסע לאוגנדה, לטיול בר מצווה ודואג לבית ספר עבור החבר שלו מכיתה ו', ומרגיש שהוא מרכז חייו, זה יגרום לעוד 10 בתי ספר לרצות להיות במקום הזה, ולשם אנחנו צריכים לשאוף.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד לך שכמות התלמידים שפונה אלי, אני צריכה עוזרת פרלמנטארית נוספת רק בשביל כמות הפניות של תלמידים שמגיעות אלי בשביל לעשות עבודות בנושא, ואני שמחה שכך.
שי פירון: אני סיימתי, תודה רבה.
מיכל רוזין: אני מודה מאד לשר.
מיכל רוזין: אנחנו ממשיכים בישיבה, ואני גם מתחייבת שהדברים שנאמרו, ואם יש לך 5 דקות אז אני כן רוצה שתשמע תלמיד.
מיכל רוזין: אנחנו תמיד נותנים גם, אני חושבת שחשוב שלא רק אנחנו נדבר ונשמע את עצמנו, בסופו של דבר צריך לשמוע מהאנשים עצמם.
מיכל רוזין: אחד מכם, תחליטו, בואו שבו ותדברו, ואחר כך ניתן לחברי הכנסת שנמצאים פה.
שי פירון: אוקיי.
<דסטה טספאלדט: שמי טספאלדט, אני בוגר בית ספר כדורי, ואני פה שש שנים בישראל, מאז שהגעתי דרך הגבול.
<דסטה טספאלדט: הגעתי מאריתריאה.
מיכל רוזין: בן כמה היית?
<דסטה טספאלדט: הייתי בן 16.
<דסטה טספאלדט: מאז שהגעתי לישראל, אחרי חודשיים הלכתי דרך מחנות העולים לקיבוץ, למדתי שם באולפן ואחרי חודשיים הלכתי לכדורי, שם התחלתי גם באולפן.
<דסטה טספאלדט: סיימתי תיכון מכיתה י' עד י"ב ואז י"ג-י"ד הנדסאי רכב.
<דסטה טספאלדט: סיימתי והשנה אני אקבל תעודה.
<דסטה טספאלדט: מה שאני מבקש, כבוד השר, אנחנו פה בישראל, אישית, אבל כמובן כולם, משרד החינוך מימן לנו לימודים, כל הלימודים, כל השנים.
<דסטה טספאלדט: אני קיבלתי בבית הספר כדורי אוכל, בגדים, כלי כתיבה, מה שצריך כדי שאמשיך ללמוד.
<דסטה טספאלדט: ועכשיו, מה שקורה עכשיו פה בתל אביב, בישראל, אני מיום ליום חי בפחד.
<דסטה טספאלדט: אני רואה את החברים שלי, נותנים להם הזמנה לחולות, ואני, אני אישית וכמובן אם אתם יודעים, כולם, אני ברחתי מכלא באריתריאה.
<דסטה טספאלדט: כמה פעמים תפסו אותי שם.
<דסטה טספאלדט: הייתי שם בן 15, אח שלי היה בן 17, לקחו אותו לצבא.
<דסטה טספאלדט: ואז אני ברחתי מבית הספר והלכתי למשפחה.
<דסטה טספאלדט: כמה פעמים רדפו אחרי.
<דסטה טספאלדט: הלכתי, תפסו אותי, עוד פעם ברחתי ואז ברחתי לאתיופיה.
<דסטה טספאלדט: באתיופיה לא היה לי כל כך טוב, אז הלכתי לסודן.
<דסטה טספאלדט: מסודן איך שהוא הגעתי לישראל.
<דסטה טספאלדט: בוא נגיד שאני הגעתי לישראל כי לא היה לי מספיק כסף ללכת לאירופה, אבל רוב שאר החברים שלי הגיעו בלי כוונה.
<דסטה טספאלדט: מה זאת אומרת בלי כוונה?
<דסטה טספאלדט: הם נחטפו.
מיכל רוזין: בוא תגיד לנו כמה מתוך אלה שאתה יודע שהיו אתכם בכפרי הנוער, שגדלו אתכם, כמה כן קיבלו זימון, לא קיבלו זימון.
<דסטה טספאלדט: הנה, למשל הוא קיבל עכשיו.
<דסטה טספאלדט: הוא סיים הנדסאי.
מיכל רוזין: בקצרה, בוא תספר.
משה מזרחי: זה מהמסיימים בדרך כלל.
מיכל רוזין: כן, הבוגרים.
<שרית רוטשילד: אני רק רוצה להשוויץ ולהגיד שאני אמא של איסאס היילה.
<איסאס היילה: שמי איסאס, אני מאריתריאה.
<איסאס היילה: הגעתי לארץ בגיל 15.
<איסאס היילה: בזמן שהגעתי, אחרי שבועיים, פגשתי את אמא שלי, משפחה מאמצת, אבל אני מרגיש שהיא אמא שלי.
<איסאס היילה: משפחה חמה.
<איסאס היילה: עדיין אני גר איתם ביחד.
<איסאס היילה: יש לי חדר, דואגים לי להכל.
<איסאס היילה: עברתי לכפר הנוער, לבית הספר כדורי דרך נען, שהם כפר הנוער של עדי, ולמדתי בכדורי משנת 2008 עד שנת 2013 וסיימתי את הבגרויות בתיכון ועברתי גם לי"ג-י"ד, וסיימתי לפני חמישה חודשים ואני הולך לקבל את התעודה בחודש מרס.
<איסאס היילה: אבל למרות זה, פתאום הגיע הפחד, כי כשסיימתי את הלימודים שלי, במקום לעזור במה שלמדתי, במקצוע, להחזיר למדינה מה שקיבלתי מהמדינה, אני עכשיו בפחד, כאילו להיפך, כשקיבלתי את ההזמנה מחולות לחודש מרס.
<קריאה: בלי שימוע.
<איסאס היילה: כן.
<איסאס היילה: ובנוסף לזה אני כבר רגיל למדינה, לתרבות ויש לי את המשפחה המאמצת שלי ואני קשור אליה.
<איסאס היילה: אני לא רואה את החיים שלי שאני אוכל להסתדר בארץ אחרת, או במשפחה, גם אם יהיה אפשר לחזור לאריתריאה.
<איסאס היילה: אני לא חושב שאני אסתדר שם, כי התרבות שונה.
<איסאס היילה: הממשלה, איך מתייחסת לילדים או לאוכלוסייה שלה.
<איסאס היילה: ופה, זה ממש לא מתקרב לזה, כאילו בכיוון ההפוך.
<איסאס היילה: אני מבקש ממך, תודה ששלחת אותי ללמוד, שהמדינה דאגה לי.
<איסאס היילה: אני מבקש איזה שהוא מעמד שישאיר אותי פה, ולחשוב איך להתקדם ואיך לתת למדינה.
<איסאס היילה: לא לפחד כל יום, כל בוקר, על זה שאני הולך להיות מגורש או על זה שאני הולך להיות באיזה שהוא מקום.
שי פירון: אני מתנצל שאני יוצא.
מיכל רוזין: אנחנו ממשיכים.
שי פירון: אז תודה שנשארתי לשמוע אותם.
מיכל רוזין: מרגש מאד.
שי פירון: שווה הרבה מאד, ואנחנו נעשה את מה שאפשר.
משה מזרחי: אתה יודע השר, זה אחד הדיונים היפים שהתקיימו פה.
מיכל רוזין: כן, חבר הכנסת שמעון סולומון, בבקשה.
משה מזרחי: אתם יודעים למה אני מתכוון במילה יפה?
מיכל רוזין: כן, אנחנו הבנו.
מיכל רוזין: אנחנו ממשיכים בדיון.
מיכל רוזין: אני גם מבטיחה לכם שכל מה שיעלה, הנקודות יועברו לשר בצורה ברורה.
מיכל רוזין: בבקשה, חבר הכנסת סולומון.
שמעון סולומון: אלף אני שמח על הדיון.
שמעון סולומון: אני בימים אלה, בכל הנושא של הגירה, הרי כל הבעיה המרכזית היא שאין חוק ואין מדיניות, ובשם יש עתיד, בתקופה הזו אני יושב עם כל מי שאפשר, עד היום לפחות עם 20-25 ארגונים ועם משרדי הממשלה בכל התחומים.
שמעון סולומון: אני יושב איתם אם זה בתעסוקה, אם זה בבריאות, אם זה בחינוך ואם זה בדיור, ואם בנושאים שקשורים בכלל למהגרים.
שמעון סולומון: ועד היום אני שומע דווקא מהארגונים, שבמערכת החינוך, ואני כן עובד עם שרת הבריאות ועם השר לשירותים חברתיים, אבל במערכת החינוך יש הכי פחות ביקורת.
שמעון סולומון: כלומר, כמו שאנחנו שומעים יש ביקורת, אבל הכי פחות מכל המשרדים.
שמעון סולומון: גם בניצנה, גם בכדורי, גם במינור, גם במאיר שפיה, בכל הכפרים האלה, יש תלמידים שלומדים.
שמעון סולומון: הבעיה המרכזית היא הבוגרים.
שמעון סולומון: אתמול הייתי עם ארגון א.ס.ף למשל, ודיברו איתי על התלמידים האלה, ותאמינו לי, אנחנו נלחץ ונדבר עם השר, זה בר פתרון, למה?
שמעון סולומון: כי חולות וסהרונים, מקסימום יכולים להכיל 3,000, מקסימום 5,000.
שמעון סולומון: אנחנו מדברים על 52,000.
שמעון סולומון: מה הלחץ, מה הדחף לקחת דווקא את הבוגרים?
שמעון סולומון: הרי אם צריכים למלא, ואם הם רוצים, לכן אני לא מבין את ההיגיון שהיום לוקחים את הבוגרים של כפי הנוער, שחלקם דרך אגב נמצאים באחריי, חלקם נמצאים במכינות להכנה לגיוס.
שמעון סולומון: לכן אנחנו ביחד אתכם נפעל כדי שה-300 האלה, מינוס פלוס, זה לא מספר מדויק, ה-300 פלוס מינוס שישנם, יוכלו באמת להמשיך כמו הבחורים האלה שישבו כאן, כדי שבאמת לא ייקחו אותם.
שמעון סולומון: בשבילם זו גזירה קשה מאד.
שמעון סולומון: ילדים שלמדו בבית ספר, התחנכו והתרגלו.
שמעון סולומון: ביקרתי אצלכם בבית הספר שלכם גם.
שמעון סולומון: זאת אומרת אני לא חושב שזה חכם, גם אם זה צודק, לפעמים צריך לפעול בחכמה.
שמעון סולומון: אין טעם ואין תועלת לקחת את התלמידים האלה, שהם ישראלים לכל דבר, מרגישים צברים, שיכולים להיות חיילים מעולים.
שמעון סולומון: אני לא אומר להתגייס, אבל יכולים להיות כל כך מועילים, ולקחת אותם לסהרונים, להחזיר אותם שנים אחורה בכל המובנים, אני לא חושב שזה נכון, ולכן אנחנו צריכים לפעול על מנת למנוע את זה.
שמעון סולומון: הדבר הנוסף הוא כל העניין הזה, ואני אומר את זה רק לפרוטוקול, כי אני עובד עם שר החינוך.
שמעון סולומון: יש לנו באמת אוזן קשבת, כמו ששמעתם.
שמעון סולומון: כל העניין הזה של האחר הוא אני – אני אומר לכם, גם תלמידים יוצאי אתיופיה סובלים מזה, כי כל הסיפור הזה, כל האמירות הטיפשיות האלה, של לראות את הצבע ולא לראות את האדם, אשר משליכות על תלמידים יוצאי אתיופיה, וראינו את המכתב הזה ששלחתם, אנחנו רואים את זה.
שמעון סולומון: אני חושב שמערכת החינוך בראש ובראשונה חייבת לעשות עבודה מאד מאד יסודית, מעבר למציאת פתרון לאלה שנמצאים פה, וקביעת מדיניות, אני חושב שהחינוך של לכבד את האדם באשר הוא, כל עוד הם פה, לתת להם את הדבר הדרוש כבני אדם, הוא עניין חשוב מאד.
שמעון סולומון: אני אומר לכם, עד היום פגשנו 20 ארגונים, עם משרדי ממשלה ועם כל הגופים.
שמעון סולומון: לקחנו גם את החוק שמשה מזרחי הוביל, החוק שהוא אחד ממה שאנחנו מדברים עליו.
שמעון סולומון: אני מקווה מאד שבמהלך החודשים הקרובים, יהיה סוף סוף למדינת ישראל חוק, מדיניות הגירה, כי כרגע יש חוק כניסה, יש חוק השבות, אבל אין מדיניות הגירה, בניגוד לכל היגיון, כי ישראל היא כמעט המדינה הראשונה, הפושרית שדחפה לאמנה בינלאומית ב-51, 52, 53.
שמעון סולומון: לכן אני עובד על זה באופן מאד מאד אינטנסיבי, יחד עם שני שרים, במטרה בסופו של דבר, רק אתמול פגשתי את פרופסור אמנון רובינשטיין, שכתב תכנית מצילה.
שמעון סולומון: אנחנו פוגשים את כל מי שיכול לעזור, כמובן מכללת רופין, א.ס.ף, רופאים לזכויות אדם, משרד הפנים, משרד החינוך, המשרד לביטחון הפנים, משרד הביטחון – כל מי שאפשר.
שמעון סולומון: האו"ם, נציבות האו"ם שנמצאת פה וכו'.
שמעון סולומון: לכן אני מקווה מאד שהתחלנו בתהליך ואני אומר את זה, מיכל, כי אנחנו מכבים שריפות.
שמעון סולומון: כל פעם יש כיבוי שריפות, כל פעם יש נוהג של משרד אחר כזה או אחר.
שמעון סולומון: אני אומר ואני לא אתבייש להגיד פה, ביש עתיד, כמו שבתחומים אחרים, כמו בשוויון בנטל, כמו בברית הזוגיות, שעד היום דיברו ודיברו, אבל היום הגענו לצומת - - -
מיכל רוזין: שמעון, אבל אנחנו באנו לפה לדבר מסוים ואנחנו רוצים לתת גם להם לדבר.
שמעון סולומון: בסדר, זה נושא מאד חשוב.
מיכל רוזין: בסדר, אנחנו מאד מעריכים את זה שזה נעשה, אבל כרגע יש בעיות במערכת החינוך וצריך לטפל בהן כרגע.
שמעון סולומון: חברה, אני אומר את זה מפני שמעבר לכיבוי שריפות של עשינו פה, עשינו שם, חשוב שגם אתם תפעלו שלמדינת ישראל חייב שיהיה חוק מדיניות הגירה, בכדי שאנשים יידעו מה לעשות ולא כל פעם ללכת להידפק על דלתות.
מיכל רוזין: אני רוצה לשמוע נציגי עיריות וגם ממשרד החינוך.
<דרורי גניאל: ד"ר דרורי גניאל, עיריית אילת.
<דרורי גניאל: אני רק רוצה להעיר, ברשותך, שלוש ארבע הערות על דברים שטרם נאמרו.
<דרורי גניאל: אחד, אני אישית יזמתי את פתיחת בית הספר הראשון בשנת 2007, כשהם היו עוד ממש בודדים, ואחר כך התלמידים היום משולבים במערכת החינוך.
<דרורי גניאל: אני רוצה להתייחס לשלוש סוגיות.
<דרורי גניאל: סוגיה ראשונה, כל התלמידים באשר הם לומדים עם תכנית לימוד ישראלית.
<דרורי גניאל: אין שום ולא מרכיב אחד, למיטב ידיעתי והכרתי, של לימוד משהו מהמורשת, מהשפה, מהמקורות ההיסטוריים של המדינה ממנה הם באו.
מיכל רוזין: כי זה בהחלטה?
<דרורי גניאל: לא, אין החלטה.
<דרורי גניאל: אני אומר אין.
<דרורי גניאל: אני אומר כרגע הם לומדים תכנית לימוד ישראלית, וזה מאד מרגש ויכול להיות אפילו אולי מעלה חיוך על השפתיים, כשאתה נכנס לגן ילדים וכולם שרים שירי ט"ו בשבט, חנוכה ופסח וזה יפה, ילדים נוצרים ומוסלמים, דוברי לפחות 4 עגות שונות של ערבית, אז בשביל האפיזודה זה נראה נחמד.
<דרורי גניאל: אני שואל מה היא בעיית הזהות של הילד הזה, מה יקרה איתו בי"ב.
<דרורי גניאל: וגם כשיהיה בוגר בחברה הישראלית, ושמחתי מאד לשמוע את הדברים שנאמרו כאן ואת הרצון להישאר, אבל אנחנו צריכים להחליט למה מכשירים.
<דרורי גניאל: אולי משהו בשימור המורשת.
<דרורי גניאל: זה משהו שאנחנו עושים את זה אצלנו בכל עדה כמעט, יש שבע תכניות.
<דרורי גניאל: אז אולי משהו לטובתם.
<דרורי גניאל: סוגיה שנייה, סוגיית הרווחה.
<דרורי גניאל: המשרדים מדברים ביניהם וזה חשוב וטוב, אבל הנהלים שונים.
<דרורי גניאל: על פי הרווחה כרגע מטפלים רק בילדים בסכנה, לא בסיכון, בסכנה, וזו סוגיה שדורשת התייחסות.
<דרורי גניאל: אין אנשי טיפול דוברים של השפה, המכירים את התרבות.
<דרורי גניאל: זה עלה בדו"ח של נטע בצורה מאד ברורה אני חושב.
מיכל רוזין: למה בעצם אין?
מיכל רוזין: הרי יש או דוברי ערבית, ויש מטפלים בשפה הערבית במדינת ישראל, או - - -
<דרורי גניאל: אני מדברת על מדינת אילת, גברתי, ובמדינת אילת אין מטפלים.
מיכל רוזין: לא, אבל אמרו את זה גם בתל אביב.
מיכל רוזין: זאת אומרת התייחסו לזה גם במקומות אחרים.
<דרורי גניאל: אבל את יודעת, אומרים ואני לא רוצה להעליב אף אחד.
<דרורי גניאל: יש ביטוי יפה בספרדית שאומר אלוהים נמצא בכל מקום, אבל הוא מקבל קהל בתל אביב.
<דרורי גניאל: אנחנו נמצאים באילת.
מיכל רוזין: זה חדש, אבל אוקיי.
<דרורי גניאל: אני אומר באילת אין לא פסיכולוגים - - -
<עמירה חיים: אחרי זה אנחנו נרצה להגיב על זה.
מיכל רוזין: זה לא מאבק ביניכם.
<דרורי גניאל: לא, לא, לא, נהפוך הוא.
<דרורי גניאל: ולראייה שאני הייתי צריך לקום בחמש בבוקר כדי להגיע לישיבה הזאת בזמן, להבדיל מעמיתי שעלו מן השפלה.
<דרורי גניאל: אז אני אומר, בחלק הזה אין פסיכולוגים, אין יועצים, אין מאבחנים דידקטיים בשפות האלה, ושמכירים את התרבות הזאת.
<דרורי גניאל: הנקודה השלישית, יש עניין של ריבוי טבעי.
<דרורי גניאל: באילת אני מדבר על סדר גודל של 10% מהתושבים.
<דרורי גניאל: יש ריבוי טבעי ובגילאים של לידה עד 3-3.5, בטרם נכנסים לטרום חובה - - -
מיכל רוזין: יש יותר ילדים.
<דרורי גניאל: יש הרבה יותר ילדים.
<דרורי גניאל: הם נמצאים במסגרות, חלקן מסכנות ומסוכנות.
מיכל רוזין: הוועדה ערכה סיור במקומות כאלה בתל אביב, כן.
<דרורי גניאל: נכון, אז מוציאים כל פעם צו בשביל לסגור אותם, אבל אין שום הצעה של המדינה לחלופה.
<דרורי גניאל: עכשיו, מי שגדל בארץ הזאת ימצא לעצמו סידור כזה, אחר, מטפלת, מטפל וכו'.
מיכל רוזין: שזו גם בעיה גם לישראלים.
<דרורי גניאל: יכול להיות, אבל זו בעיה יותר גדולה למי שעבר את כל תלאות הדרך ומגיע לכאן.
<דרורי גניאל: נקודה אחרונה, אצלנו אין כמעט ואנחנו מתוקצבים גם על ידי המשרד, החלק הזה מאד מסודר, אבל אני חושב, אני מטפל כרגע בשני מקרים של ילד וילדה פוסט טראומטיים קלאסיים, ואין אנשי טיפול לעניין הזה.
<דרורי גניאל: אז אפשר לדבר על זה ולצקצק לשון ולשבת פה בעוד כמה דיונים, אבל בסוף, מישהו צריך לעשות את העבודה, והחלק הזה נראה לי חסר בארץ בכלל, ובאילת בפרט.
מיכל רוזין: יש בבתי ספר באילת, סליחה שאני לא יודעת את התשובה לכך מראש, אנחנו יודעים שאין יועצות חינוכיות בכל בתי הספר, מה המצב באילת מהבחינה הזאת?
<דרורי גניאל: בכל בתי הספר באילת יש יועצות חינוכיות, פסיכולוגים - - -
<עמירה חיים: יש יועצות בכל בתי הספר.
מיכל רוזין: לא בכל הארץ יש בכל בית ספר.
<עמירה חיים: במחוז דרום בכל בתי הספר יש.
מיכל רוזין: דוברות עברית, כן, ברור.
<עלמה שירן: שלום, שמי עלמה שירן ואני מנהלת המחלקה לרווחה ושיקום בחינוך בעיריית תל אביב יפו, אני רואה שאני מצוטטת כאן בסיכום.
<עלמה שירן: אני רוצה לפתוח ולומר, קודם כל אני מאד שמחה על הדברים של השר לגבי הפנייה הפרטנית שאנחנו נגיע באמת אליכם עם סוגיות שאולי באמת בעלות פתרון מיידי.
<עלמה שירן: יש לנו בעיות שאפשר לפתור אותן והן לא בעיות עקרוניות מאד גדולות, שבאמת הן דורשות שינויי מדיניות, ואת זה אנחנו נעשה באמת בכתב, ואנחנו נשמח אם זה יעבור לשר.
<עלמה שירן: אני רוצה להגיד משהו אחד.
<עלמה שירן: תראו, עיריית תל אביב יפו, העיר, מתמודדת עם הסוגיה הזאת לא רק במערכת החינוך.
<עלמה שירן: אנחנו מדברים על עשרות אלפים של זרים, עובדים זרים, מבקשי מקלט, שנמצאים בעיר והנטל בעיר הוא מאד, מאד, מאד, מאד, מאד גדול.
<עלמה שירן: כשאנחנו מדברים כאן בשולחן, אז 85% מהתלמידים שנמצאים, נמצאים בעיר תל אביב יפו במערכת החינוך, וגם אני מסכימה עם דרורי שהנושא של משרד החינוך הוא המשרד שהכי מקבל באופן משמעותי, התייחסות מקצועית מתוקף חוק לבעיה הזאת, וכמו שהשר אמר:
<עלמה שירן: ילד הוא ילד הוא ילד.
שמעון סולומון: דרך אגב, יש את הבעיה של גנים, שזאת בעיה - - -
מיכל רוזין: הבייבי סיטר.
<עלמה שירן: הבייביסיטרים, שדיברנו עליהם.
מיכל רוזין: וזה לא משרד החינוך.
מיכל רוזין: לצערי זה משרד הכלכלה וזה פשוט אבסורד שזה בכלל נמצא שם.
מיכל רוזין: בעיני כל הנושא של מעונות יום צריך להיות תחת משרד החינוך, אבל זה באמת דיון אחר.
מיכל רוזין: כן, בבקשה, בואי נתמקד איפה הבעיות.
<עלמה שירן: אני רוצה להתייחס באמת לכמה סוגיות שלנו נמצאות.
<עלמה שירן: יש לנו כ-2,000 תלמידים במערכת החינוך.
<עלמה שירן: כמו שגלית אמרה קודם, המספרים יותר גבוהים, כי גם זרים שיש להם תעודות זהות, מתמודדים עם הרבה מאד בעיות כגון אלו שמתמודדות בלי תעודות זהות.
<עלמה שירן: אנחנו מדברים כאן באמת על אי הסדרת המעמד.
<עלמה שירן: כיוון שהם לא כמו עולים מוגדרים, הם זקוקים למשאבים ייעודיים לצורך טיפול בפערים שקיימים אצלם.
<עלמה שירן: בראש ובראשונה זה פערים התפתחותיים, פערים רגשיים.
<עלמה שירן: המצב הסוציו אקונומי הוא מאד מאד נמוך, ולכן יש פה מצב הישרדותי, שאפילו אם אנחנו מאתרים איזו שהיא בעיה אצל משפחה ורוצים שהילד יקבל טיפול כזה או אחר, זה בחיים לא יכול לבוא מהמשפחה.
<עלמה שירן: המשפחה נמצאת במצב הישרדותי, לכן היא לא יכולה לסייע בהקשר הזה.
<עלמה שירן: וברור שמדובר פה על משפחות שגם, לצערי יש פה גם לא מעט ילדים במשפחה.
<עלמה שירן: לנו יש השנה 1,000 לידות.
<עלמה שירן: אז נכון, הגדר נסגרה, אבל עדיין ההתמודדות שלנו לא תפחת בשנים הקרובות, ובטח לא בתוך מערכת החינוך.
<עלמה שירן: הביטחון התזונתי – נכון נעשה פה טיפול של המערכת בנושא של חוק ההזנה הממלכתי, אבל כיום הוא תקף אך ורק ל-א' עד ו'.
<עלמה שירן: זאת אומרת שכיום, החטיבות הצעירות במסגרת בתי הכנסת, וזה חשוב לי שחברי הכנסת ישמעו, החטיבות הצעירות - - -
מיכל רוזין: בעניין חוק ההזנה.
<עלמה שירן: חוק ההזנה הממלכתי הוא בהחלט נהדר ואנחנו שמחים על ההרחבה שלו, אבל כיום הוא נותן מענה רק ל-א' עד ו', זאת אומרת שאין מענה לחטיבות הצעירות ואין מענה לכיתה ז' עד י"ב.
<עלמה שירן: זאת אומרת בית ספר ביאליק רוגוזין, אנחנו משיגים תרומות כדי להזין תלמידים.
<עלמה שירן: העירייה כמובן נותנת את חלקה בהקשר הזה.
<עלמה שירן: ההיבט של הבריאות – לילדים בעצם אין נגישות לביטוח בריאות.
<עלמה שירן: זה לא בתרבות, זה לא במודעות.
<עלמה שירן: ברגע שהם זקוקים הם פונים לביטוח בריאות, הם צריכים לעשות את זה באופן פרטי, לשלם הרבה מאד כסף, ולכן כיום, הרבה מאד מהילדים שנמצאים במסגרות החינוך שלנו, אין להם ביטוח בריאות, וזה דבר שמאד מקשה על המערכת.
<עלמה שירן: אני רוצה שאלי, מנהל בית הספר ביאליק רוגוזין, יוסיף באמת להתמודדויות המאד פרטניות שאפשר לתת להן מענה, אבל אני רוצה ככה לסכם ולומר מיכל, שהבעיה המרכזית היא חוסר הגדרה של מדיניות של מעמד, שיכול לתת לנו סיוע.
<עלמה שירן: מבקר המדינה אמר את זה, אנחנו חווים את זה ביום יום.
<עלמה שירן: אני רוצה להגיד, מנהל החינוך יחד עם המחוז באמת עושים את כל מה שניתן, תקציבים תוספתיים, עיריית תל אביב יפו נותנת 5 מיליון שקלים לטובת מערכת החינוך בלבד, כדי לעשות את זה.
<עלמה שירן: הנטל הוא עצום וגם אז אנחנו לא מצליחים להתמודד עם המשימות הקשות ביותר שהמשפחות האלה או האתגרים שעומדים בפני המשפחות האלה ובפני הילדים בפרט, ואנחנו צריכים סיוע.
מיכל רוזין: כן, העניין ברור.
מיכל רוזין: כמו שאמר חבר הכנסת סולומון, בסופו של דבר אנחנו מגיעים למדיניות הכוללת, הכללית.
מיכל רוזין: עדיין, כל עוד המדיניות כזאת, אנחנו נמשיך לטפל גם בנושאי הבריאות, גם ברווחה, גם בחינוך, שהדברים יהיו לפחות במציאות, בשוטף, יהיו מוסדרים ולטובת כל הצדדים.
מיכל רוזין: אנחנו נמשיך לפעול גם בנושא המדיניות שכרגע לא בשליטתנו.
שמעון סולומון: אבל צריך לציין גם שמשרד העבודה והרווחה, נדמה לי שאתם הולכים להיות מתוקצבים, נכון?
<עלמה שירן: עכשיו, משרד הרווחה נתן לנו תקציב למועדוניות וצהרונים, ואנחנו שמחים, אבל עדיין יש בעיה מאד גדולה.
<עלמה שירן: כמו שנאמר, הטיפול הוא טיפול - - -
שמעון סולומון: כן, אני אומר, זה יקל במידה מסוימת.
<עלמה שירן: הטיפול הוא כרגע בילדים בסכנה.
<עלמה שירן: אנחנו מאד שמחים על המימון הזה, הוא קרה באמת לאור לחצים גדולים מאד, אבל הוא רק טיפה בים.
מיכל רוזין: עמירה חיים, מנהלת מחוז דרום, בבקשה.
<עמירה חיים: כיום נמצאים 105 תלמידים במחוז דרום.
<עמירה חיים: אנחנו במהלך השנים כבר קלטנו מאות ילדים, אבל יש תחלופה של האוכלוסייה.
<עמירה חיים: היו תקופות שהיו יותר בערד, יותר באילת.
<עמירה חיים: היו בערבה התיכונה, היו במועצה האזורית תמר, ליד המלונות בים המלח, היו במקומות שונים.
<עמירה חיים: היום יש באילת, ערד, אשדוד, בעיקר באילת ובערד.
<עמירה חיים: באשדוד זה דבר חדש, יש עכשיו 11 תלמידים, אבל מגיעים לשם.
<עמירה חיים: אנחנו משלבים את התלמידים בתוך המערכת.
<עמירה חיים: היו שנים שאנחנו עשינו איזו שהיא קליטת קלט כזאת ואחרת, אבל התלמידים משולבים בתוך המערכת, כאשר הם מקבלים מענה לימודי מלא בתוך כיתות הלימוד, ותגבור לימודי.
<עמירה חיים: אנחנו השנה העברנו 389 שעות תוספתיות לתוך המערכת, לכל היישובים שכל תלמיד שמגיע, אני מיד מצמידה לו שעות מתוך סל המחוז, כדי לאפשר לו את הקליטה.
<עמירה חיים: גם תלמיד עולה חדש שמגיע לארץ מקבל איזה שהוא סל קליטה.
<עמירה חיים: לתלמידים האלה אין סל קליטה - - -
מיכל רוזין: זה לא מוסדר.
<עמירה חיים: זה לא מוסדר, אבל זה כן מוסדר מבחינתנו, שאנחנו מעבירים באופן מיידי שעות לעזרה, כי התלמידים לא יכולים להשתלב בכיתה בלי לקבל שעות מעבר למסגרת, בתוך השעות הנוספות גם לגבי השפה וגם התרבות וגם דברים אחרים.
<עמירה חיים: אכן, אחת הבעיות המרכזיות היא הבעיה של השירותים הנלווים של הרווחה, של כל השירות הפסיכולוגי.
<עמירה חיים: אז רשויות מקומיות עושות מאמץ, יושבת כאן רחלי אברמסון, מנהלת מינהלת החינוך בערך, דרורי שדיבר לפני כן ואחרים, עושים מאמץ מאד מאד גדול מתקציבי הרשות.
<עמירה חיים: מה שכן, אנחנו עכשיו הכנסנו את השמות של הילדים לתוך התכנית של ילדים ונוער בסיכון, זה מאד מאד היה חשוב לנו לעשות.
<עמירה חיים: עכשיו, לאור העבודה שבתכנית אפשר להכניס ילדים לפי תעודות זהות, עשינו לפי מספרים, מצאנו את הדרך שלא יקרה מקרה שאם ילד זקוק, או המשפחה, לא לקלוט אותם.
<עמירה חיים: מבחינתנו, אנחנו כבר קולטים שנים, כבר כמה שנים דרורי אנחנו מדברים?
<דרורי גניאל: מספטמבר 2007.
<עמירה חיים: ילד זה ילד זה ילד מבחינתנו ולא משנה היכן הוא נמצא, אנחנו נעטוף אותו בכל המעטפת שצריך.
<עמירה חיים: נמצאת איתנו גננת מאילת, שאולי ניתן לה לומר מילה או שתיים.
<עמירה חיים: אני רק רוצה לומר עוד מילה אחת על המעקב שנמצא כסטאטוס על שולחני כמנהלת מחוז.
<עמירה חיים: אני לא עושה סטאטוס כזה על כל תלמיד במחוז דרום.
<עמירה חיים: יש 310,000 תלמידים, אבל יש כאן סטאטוס של כל תלמיד עם השם שלו, באיזה מצבים הוא נמצא, יש לי כאן סטאטוס ינואר, יהיה לי סטאטוס בעוד שלושה חודשים שוב, שם-שם, עם טופס דיווח מיוחד שאנחנו כאן בנינו, כדי לראות מה מצבם.
<עמירה חיים: היה טיעון שיש בעיה חברתית.
<עמירה חיים: טיפלנו בצד החברתי.
<עמירה חיים: היום יש בעיה חברתית כמו ההתפלגות באוכלוסייה של ילדים אחרים.
<עמירה חיים: אז אנחנו מקפידים שגם כך יהיה, שלא יצא מצב ש... הילדים יותר אלימים.
<עמירה חיים: יש להם באמת בעיות מורכבות יותר, אבל חלקם באוכלוסייה הוא מה שנקרא לגבי כל הנושאים.
<עמירה חיים: עוד בעיה שעולה, אנחנו מטפלים בה באופן ישיר בשולחן שלי, אנחנו החזקנו בסהרונים שני מורים באופן קבוע בשני תקנים מלאים.
<עמירה חיים: בסוף חודש דצמבר אנחנו סגרנו שם את הכיתות, כי אין שם כבר תלמידים.
מיכל רוזין: כן, אנחנו ביקרנו שם, הוועדה ביקרה שם בסהרונים.
<עמירה חיים: אנחנו סגרנו את המסגרת והמורים עברו ללמד במקומות אחרים.
שמעון סולומון: בניצנה יש לכם.
משה מזרחי: אני רוצה להסביר למה אמרתי לשר שזה דיון יפה.
משה מזרחי: כי הוועדה הזאת מנהלת דיונים במקומות קצת יותר חשוכים באמת, מנקודות האור שדיבר עליהן השר, ולצערי יש פער.
משה מזרחי: אנחנו מדינה שסובלת מפיצול אישיות מאד חריף.
משה מזרחי: ממה שאני שומע פה, למשל שנעשה במערכת החינוך, ילד הוא ילד הוא ילד, אבל בהקשרים האחרים זה לא בדיוק תופס שבן אדם הוא בן אדם הוא בן אדם.
משה מזרחי: זאת אומרת בחלק מהפעילות, יש תפיסת עולם אחרת.
משה מזרחי: זאת אומרת, אם הדיון הזה היה מתקיים במקום אחר, הקולות המאד פוזיטיביים האלה והמחבקים, שאתם שומעים פה, כולל מהשר, זה לא היה חוצה שם, לא היה עובר.
משה מזרחי: זה משהו שהוא מאד מטריד את מנוחתי, אני אומר את זה באופן אישי.
<קריאה: תסביר לנו למה אתה מתכוון.
משה מזרחי: אני אגיד לכם את זה באופן קיצוני, זה לא פוליטי.
משה מזרחי: אמרנו בן אדם הוא בן אדם הוא בן אדם, אבל אתם שותפים מבחינת תפיסת העולם האחרת, שהיא נעדרת מדיניות הגירה לגמרי, שרואה למשל במעשים הכבירים האלה שאתם עושים במערכת החינוך, שותפות - - -
<קריאה: חלק מהבעיה.
שמעון סולומון: לפשע.
משה מזרחי: זו הגדרה מעניינת.
משה מזרחי: שותפות בהכשלת מדיניות הממשלה לבצע הרתעה כלפי, אני מאד רך במילים, כלפי הגירה עתידית כביכול.
משה מזרחי: זאת אומרת כל מה שאמור לטפח, סליחה שאני אומר את זה בעדינות, אמור לטפח פה את ההגירה המסתננת הזאת, שמסכנת את קיומנו, שנמצאת כבר פה, כי הגדר כבר סוגרת, היא נתפסת נורא רע.
משה מזרחי: עכשיו, מדובר על מדיניות הגירה שיש לה השלכה כבירה גם על כל מה שאתם אומרים.
משה מזרחי: אתם שומעים הרי שזה לא מסתנכרן.