GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: גיא קליינר, תשתף אותנו.
<גיא קליינר: אני לומד עם קינג באותו בית-ספר מכיתה א'.
<גיא קליינר: בשנה שעברה גם אי.
<גיא קליינר: ג'יי הצטרף לבית-הספר שלנו.
<גיא קליינר: בשבילי קינג וגם קימברלי – שעכשיו אנחנו לומדים באותו בית-ספר – הם כמו כל ילד וכמו כל חבר שלי.
<גיא קליינר: עם קינג אני מבלה הרבה והולך איתו להרבה מקומות, מטיילים.
<גיא קליינר: הוא לא שונה מאף אחד והוא ילד כמו כולם.
<גיא קליינר: כאילו אני לא רואה אותו בצורה שונה מכל ילד אחר.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר שכמעט כל שבט הצופים פנה אליי לגבי הסיפור של קינג, זה באמת קורע לב.
מיכל רוזין: אני רוצה לאפשר לחברי הכנסת לשאול.
מיכל רוזין: יש לנו שאלות, לא ספציפיות לגבי הילדים שנמצאים כאן, לרשות ההגירה לגבי המספרים.
מיכל רוזין: היינו רוצים להבין את התמונה, כמה מקרים אושרו, כמה נדחו, כמה מחכים לתשובה, בכמה דנה ועדת החריגים.
מיכל רוזין: על פניו נשמע שלגבי חלק מהמקרים לא ברור מדוע עדיין מחכים לתשובה שכן הם עומדים בקריטריונים.
מיכל רוזין: כמובן שחלק לא עמדו בקריטריונים ולכן הם אמורים לעלות לפי סעיף 13(ו) לוועדת חריגים.
מיכל רוזין: יוסי אדלשטיין, הכדור עובר אליך, לפחות לתת לנו את תמונת המצב מבחינת רשות ההגירה – מה המצב, כמה אושרו וכמה לא אושרו.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר, גם בפניות לשר, קיבלתי מענה עקרוני שהוא בעד לאשר לאותם ילדים, אבל אני רואה שהדברים בכל זאת מתעכבים מאוד.
מיכל רוזין: אני אשמח לדעת מספרים יותר מדויקים.
<יוסי אדלשטיין: לפני שאתן את הנתונים, אני אקדים ואומר שאני הייתי יושב-ראש הוועדה שבחנה את הנושא הזה והגישה את ההמלצות לממשלה.
<יוסי אדלשטיין: הוועדה ישבה על המדוכה כשבעה חודשים.
<יוסי אדלשטיין: הייתי שותף בהרבה ועדות – זו לא ועדה פשוטה.
<יוסי אדלשטיין: הופיעו בפני הוועדה אנשים רבים – אנשי חינוך, רותם אילן, פסיכולוגים – ישבנו והתלבטנו רבות בסוגיה הזאת, במיוחד בעקבות החלטת ממשלה 156 שהיתה ב-2006.
<יוסי אדלשטיין: בסופו של יום הגשנו את ההמלצות לממשלה.
<יוסי אדלשטיין: כפי שנאמר כאן, חלק מהשרים הצביעו נגד, חלק בגלל שחשבו שההמלצות קשות מדי וחלק אחר בגלל שחשבו שהן רכות מדי.
<יוסי אדלשטיין: בכל מקרה הם הצביעו נגד – או בגלל שזה רך או בגלל שזה קשה.
<יוסי אדלשטיין: התחלנו בתהליך של קליטת הבקשות והתחלנו לטפל בהן.
<יוסי אדלשטיין: באמצע, תוך כדי, היתה החלפה של שרים.
<יוסי אדלשטיין: לכל שר יש את המדיניות שלו.
משה מזרחי: אבל יש קריטריונים.
<יוסי אדלשטיין: אחרי שהגישו את הבקשות היה צוות שבחן את הבקשות.
<יוסי אדלשטיין: הצוות הזה לקח את הבקשה ופרט אותה על-פי הקריטריונים.
<יוסי אדלשטיין: מי שעמד בקריטריונים – הוא אמר חיובי, ומי שלא – הוא אמר שלילי.
<יוסי אדלשטיין: אני מוניתי להיות יושב-ראש ועדת החריגים, שמי שנדחה בוועדה הבסיסית, לא עמד בקריטריוני הסף, יכול היה להגיש ערעור ואז עלה לוועדת חריגים שאני עומד בראשה.
<יוסי אדלשטיין: כך זה עבד.
משה מזרחי: שאלתי מה הקשר למדיניות?
<יוסי אדלשטיין: אני אסביר בהמשך.
<יוסי אדלשטיין: מבחינת הקריטריונים, אלה הכללים ואלה התהליכים.
<יוסי אדלשטיין: על-פי הקריטריונים, נכון להיום אושרו 339 איש שקיבלו כבר מעמד.
<יוסי אדלשטיין: אתמול חתם שר הפנים על עוד שמונה.
<יוסי אדלשטיין: יש עוד 244 שממתינים לתשובה.
<יוסי אדלשטיין: נכון שזה מתעכב – יכולתי לפשט את זה ולשלוח לכולם תשובה שלילית, כי במסגרת הבקשה האנשים האלה היו צריכים להוכיח, להביא ראיות למספר פרמטרים, כמו שהם נכנסו כדין, והאנשים האלה לא המציאו את הראיות האלה.
<יוסי אדלשטיין: יכולתי, באופן טכני, להגיד: לא הבאת הוכחה שנכנסת כדין, שלום על ישראל.
<יוסי אדלשטיין: לא עשיתי את זה, אלא הושבתי אנשים שלי שמנסים לאתר אותם בכל זאת בכל המערכות שיש לנו – אצל רותם, בביקורת גבולות וכו' – אם לפי שם או לפי תאריך לידה.
<יוסי אדלשטיין: זו עבודה סזיפית.
מיכל רוזין: כמה אנשים הושבת?
<יוסי אדלשטיין: תלוי בכמה אנשים התפנו, מה שנקרא לפי הפיקים.
<יוסי אדלשטיין: יכולתי להגיד באופן פשטני: לא הוכחת, נדחית, ושלום על ישראל.
<יוסי אדלשטיין: זה היה לי הכי קל לעשות את זה.
משה מזרחי: ואם זו כניסה שלא כדין?
<יוסי אדלשטיין: הוא צריך להוכיח לי עם דרכון או בתוך מערכות המחשוב של מדינת ישראל שיש לו כניסה.
<יוסי אדלשטיין: ואין להם את זה – לא במערכות המחשוב ולא בדרכון.
משה מזרחי: מה זה אומר, איך הם נכנסים?
<יוסי אדלשטיין: לא יודע.
<יוסי אדלשטיין: הוא צריך להוכיח לי, לא אני צריך להוכיח.
שמעון סולומון: הם נכנסו דרך הטרמינל.
<יוסי אדלשטיין: הוא נכנס כמסתנן.
שמעון סולומון: לא - - -
<יוסי אדלשטיין: למה אתה אומר לי לא, חבר הכנסת סולומון.
<יוסי אדלשטיין: בהחלטת ממשלה כתוב שהוא צריך להוכיח לי שהוא נכנס כדין.
<יוסי אדלשטיין: הוא יכול להוכיח את זה באמצעות דרכון ומראה חותמת כניסה, או שאני מוצא אותו במערכת המחשוב.
מיכל רוזין: כמו במקרה של אימא של גלית, שהיא נכנסה עם אישור שהיא מדרום אפריקה ולא מגאנה.
מיכל רוזין: זו דוגמה של "לא כדין".
מיכל רוזין: יש לה הוכחה שהיא נכנסה דרך - - -
משה מזרחי: "נכנסה כדין" זה הגיעה כתיירת למשל.
משה מזרחי: כלומר, נחתה בנתב"ג ונכנסה פנימה.
משה מזרחי: הגיעה באיזו אוניית תיירים, ירדה לחוף, נכנסה כדין ונשארה שלא כדין.
משה מזרחי: הקריטריון הוא כניסה שלא כדין, לא הישארות שלא כדין.
<יוסי אדלשטיין: בשביל זה הוועדה, לטפל באלה שנשארו שלא כדין.
<יוסי אדלשטיין: יכולתי באופן טכני ובאופן פשטני להגיד לכל מי שלא הוכיח לי כניסה, או באמצעות דרכונו או באמצעות מערכות המחשוב שיש לנו: תודה רבה, שלום, נדחית.
<יוסי אדלשטיין: אבל לא הלכתי לצורה הפשטנית הזאת והושבתי אנשים שלי, כי אני יודע שלפעמים יש טעות בהקלדה, השם מופיע קצת הפוך או הקלידו את שם המשפחה במקום השם הפרטי, כל מיני ורסיות, או שזה לא נקלט.
<יוסי אדלשטיין: חפרנו בקטע הזה לי סוף, על מנת להביא את מי שאפשר ולהכניס בדרך המלך.
<יוסי אדלשטיין: לכן זה לוקח זמן.
<יוסי אדלשטיין: אני אומר לכם באופן הכי גלוי, מבחינתי הכי פשוט היה לתת לכולם תשובות שליליות.
<יוסי אדלשטיין: תלכו, תערערו, מה שאתם רוצים, תביאו לי הוכחה.
משה מזרחי: יכולת גם לתת תשובות חיוביות ולגמור את העניין.
<יוסי אדלשטיין: יכול?
משה מזרחי: אלה אנשים שהשהות שלהם היא ארוכת שנים.
<יוסי אדלשטיין: יש כאלה שהשהות שלהם ארוכת שנים ויש כאלה שפחות.
<יוסי אדלשטיין: לא כולם אותו הדבר.
<יוסי אדלשטיין: יש כאלה שנכנסו ב-2005 וב-2004, יש כל מיני סוגים.
מיכל רוזין: מדובר בילדים שנולדו פה והם משולבים במערכת החינוך.
<יוסי אדלשטיין: לא כולם נולדו פה.
<יוסי אדלשטיין: יש כאלה שהגיעו לפה לפני גיל 13.
מיכל רוזין: והם משולבים במערכת החינוך הישראלית.
משה מזרחי: זו שהות ארוכת שנים.
<יוסי אדלשטיין: לדברים שהעלתה רותם אילן – אכן הגיעו הערערים והוועדה ישבה ולמי שהיו חסרים שלושה או ארבעה חודשים, הוועדה אישרה והם קיבלו.
<יוסי אדלשטיין: היו כאלה שלגביהם היתה דילמה אם הוא אכן למד במערכת הממלכתית או לא.
<יוסי אדלשטיין: זה מה שעלה ואנחנו מטפלים.
<יוסי אדלשטיין: בא שר הפנים החדש וביקש לעשות בדיקה נוספת ולהגיש לו ממצאים.
<יוסי אדלשטיין: כך אנחנו עושים והוא מאיץ קצת את התהליך ורוצה לסיימו בתקופה הקרובה.
משה מזרחי: לגבי מה הבדיקה הנוספת?
<יוסי אדלשטיין: לגבי הרגישויות האלה, כמו שחסרים לו ארבעה או חמישה חודשים.
משה מזרחי: לקולא?
<יוסי אדלשטיין: כן, לקולא.
משה מזרחי: אני שמח לשמוע.
מיכל רוזין: יש צפי לסיום הבדיקות?
<יוסי אדלשטיין: הוא התחייב שזה יהיה בתקופה הקרובה.
מיכל רוזין: "תקופה קרובה" זה חודש, חודשיים, חצי שנה, שנה?
<יוסי אדלשטיין: אני מניח שזה חודשיים פלוס מינוס.
<יוסי אדלשטיין: צריך להבין – אני לא הסנגור שלו – הוא נכנס לתפקיד חדש, אני מניח שהנושא הזה לא היה הנושא הראשון שהוא התמקד בו.
מיכל רוזין: זה נושא שהוא נכנס איתו כדגל, שהוא קידם כשר חינוך והוא התחייב לו, ולכן הוא רוצה לקדם אותו.
<יוסי אדלשטיין: ולכן זה נכנס כדגל וזה אכן חשוב לו, הוא מתעניין בזה, ואנחנו עושים את הבדיקות.
<יוסי אדלשטיין: אני מקווה שתוך חודשיים נצליח לסיים את הפרשייה הזאת.
<יוסי אדלשטיין: גם מבחינתי, כיושב-ראש ועדת החריגים, אני רוצה לסיים את הפרויקט הזה.
מיכל רוזין: שאלה – היא יכולה להישמע שאלה קטנה, אבל היא שאלה מאוד קריטית כשמדובר בחיי אדם – האם אתם מחכים לגמור את כל בדיקת ה-244 ואז להגיש לשר, או שבכל פעם - - -
<יוסי אדלשטיין: בכל פעם נגיש.
<יוסי אדלשטיין: ביום חמישי העברנו אליו ואתמול הוא חתם על שמונה.
<יוסי אדלשטיין: אנחנו כל הזמן מטפטפים.
<יוסי אדלשטיין: אני לא מחזיק את הכל.
<יוסי אדלשטיין: כל מה שאנחנו מסיימים, אנחנו מעלים לו לשולחן – שמונה, ארבעה, שישה.
<יוסי אדלשטיין: אני לא מחכה, אלא שם לו ואז זה להחלטתו.
שמעון סולומון: נרגעתי עם התשובה שלך לגבי מדיניות, כי אוי ואבוי אם כל שר היה בא עם תפיסת העולם שלו ומשנה עולמות.
שמעון סולומון: טוב שיש קריטריונים.
<יוסי אדלשטיין: יש את הקריטריונים שהם הבסיס.
מיכל רוזין: מצד אחר, זו הסיבה שאנחנו מחליפים ממשלות ושרים, כדי שהם יביאו מדיניות חדשה.
מיכל רוזין: אז אני לא כל כך מסכימה אתך.
מיכל רוזין: בהבדל מארצות אחרות, שם הפקידות נשארת לאורך עשרות שנים, אנחנו רוצים שהשר יביא מדיניות חדשה, לעתים רעננה לעתים לא לצערנו.
שמעון סולומון: יש לנו בזה מחלוקת, כי הבעיה במדינת ישראל שיש תחלופה גדולה.
שמעון סולומון: בחלק ממדינות אירופה מרמה מסוימת משאירים אותם, כדי להמשיך את המדיניות.
מיכל רוזין: זה דיון לוועדת חוקה, וגם שם יש לי ויכוח עם המפלגה שלך.
שמעון סולומון: יופי, גם פה אנחנו חלוקים, אבל נישאר חברים.
שמעון סולומון: אני שמח במובן הזה במיוחד, במקרה כזה, שיש ועדה חיצונית שבוחנת לטובת העניין ולא לפי השקפת עולם של זה או אחר.
שמעון סולומון: טוב שפועלים לפי קריטריונים, וזה חשוב.
שמעון סולומון: דבר נוסף, כשאני שומע את הילדים – תמיד הייתי בגישה לפיה לא צריך לערב ילדים.
שמעון סולומון: כשהייתי בתיכון והיו באים תורמים והיו מציגים אותנו, הרגשתי כך.
שמעון סולומון: מצד אחר, גם אין תחליף לזה.
שמעון סולומון: לפחות בוועדה הזאת, יחסית למה שאני רואה בוועדות אחרות ששם מביאים ילדים או משפחות, הם מדברים.
שמעון סולומון: שם הם לא מדברים, אלא סתם קישוט והם חוזרים.
שמעון סולומון: פה, ייאמר לזכותך, שהם גם מדברים.
שמעון סולומון: נותנים להם את הזמן.
שמעון סולומון: אין כמו להרגיש ולשמוע, וזה חשוב ומרגש.
שמעון סולומון: העניין של סחבת – אולי זה לא שייך לפה, אבל גם בוועדה לפניות הציבור יש הרבה פניות על העניין של מתן תשובות.
שמעון סולומון: כמו שנאמר, לפעמים זה טוב לא לתת תשובות - - -
מיכל רוזין: שמעת את התחושה של לחיות ללא מעמד, גם בלי תשובה זו תחושה מאוד קשה.
שמעון סולומון: מאוד קשה ולפעמים יש אנשים שבוחרים בה כי בינתיים הם נשארים.
מיכל רוזין: אבל אי ודאות וספקות – אני לא יכולה לתאר לעצמי לחיות כך.
שמעון סולומון: ולכן זה דיון בוועדה אחרת, שכל העניין הזה של סחבת, של לא תשובות – אני אפילו לא מקבל תשובות.
שמעון סולומון: זה פשוט מדהים אותי.
שמעון סולומון: יש כמה מכתבים, ולו בשביל מבחן אני אוסף את המכתבים האלה, שאני לא מקבל עליהם תשובות ממשרד הפנים.
מיכל רוזין: גם אני.
שמעון סולומון: פשוט זו מדינה אחרת, עולם אחר.
מיכל רוזין: לפחות לך ענו, לי אפילו את זה לא ענו.
שמעון סולומון: אני יודע שיוסי אדלשטיין נותן פה תשובות, הוא בקיא וכו', אבל אני לא מקבל תשובות ממשרד הפנים, כאילו מדינה אחרת.
שמעון סולומון: בעניין של א-5 – הרי אין כוונה לגרש את האימא או את האחים של אלה שמקבלים א-5, כאשר הילד או הילדה מקבלים תושב קבע.
שמעון סולומון: מה עומד מאחורי ההחלטה הזאת?
שמעון סולומון: האם זה זמני, האם זה משהו שישתנה עם הזמן?
שמעון סולומון: מה הרציונל, מה תפיסת העולם מאחורי זה?
שמעון סולומון: הרי אין כוונה לסלק את המשפחה.
<יוסי אדלשטיין: אין כוונה לסלק.
<יוסי אדלשטיין: מגיש הבקשה, שהוא הקריטריון, מקבל מעמד של תושב קבע ולמשפחה מעמד של תושב ארעי.
<יוסי אדלשטיין: אחרי מספר שנים הם גם כן משתדרגים לתושב קבע.
משה מזרחי: מה הרציונל של ההדרגה הזאת?
<יוסי אדלשטיין: זה נקבע בהחלטת ממשלה.
<יוסי אדלשטיין: נקבע שיהיה מדרג - שהעוגן, זה שזכאי, יקבל תושב קבע והנלווים אליו יקבלו מעמד של תושב ארעי.
<יוסי אדלשטיין: אם העוגן שקיבל תושב קבע מחליט מחר להגר לחוץ לארץ, זה לא אומר שהמשפחה שלו תוכל לקבל פה מעמד של תושב קבע, אם העוגן שבזכותו הם קיבלו, עזב.
מיכל רוזין: זאת אומרת שהם די שבויים של הילד שלהם.
<יוסי אדלשטיין: יכול להיות.
מיכל רוזין: לא הייתי רוצה להיות במצב הזה.
שמעון סולומון: אבל זה לתקופה מסוימת.
<יוסי אדלשטיין: כן, ואחר כך הם משתדרגים למעמד של תושב קבע.
מיכל רוזין: הילדים מקבלים אזרחות או תושבות קבע?
<יוסי אדלשטיין: הם מקבלים תושב קבע ואחרי שלב מסוים הם יכולים להשתדרג לאזרחות.
<יוסי אדלשטיין: נדמה לי שאחרי השירות הצבאי הם יכולים לקבל אזרחות.
<אסנת כהן ליפשיץ: אחרי שנה בתוך השירות הצבאי הם יכולים להתאזרח וגם ההורים יכולים להתאזרח.
מיכל רוזין: כלומר יש את המסלול הזה.
שמעון סולומון: לא אמרת את זה, וזה חשוב.
שמעון סולומון: לגבי הצבא – אני לא מופתע.
שמעון סולומון: בשנים האחרונות אני עובד באפריקה ואני מסתובב שם המון.
שמעון סולומון: אני שואל סתם אנשים ברואנדה או במקומות אחרים למה הם מגיעים לישראל, הרי יש גם ארצות אחרות.
שמעון סולומון: הם אמרו לי: אנחנו מעדיפים את ישראל לא רק מבחינת עבודה וכו', אלא יש את הקשר האחר, הדתי, הרצון להשתייך.
שמעון סולומון: כמעט כל המדינות האלה הן מדינות שמחוברות יותר לברית הישנה, שזה מאוד מאוד מחבר.
שמעון סולומון: לכן, אם נצא מתוך הקופסאות, אם נחשוב יותר ברמה האנושית, ברמה של בן אדם, הרי בסופו של דבר ילדים כאלה שגדלים כאן כישראלים הם לפעמים יותר פטריוטים מהרבה ישראלים.
שמעון סולומון: יצאתי במשלחות עם ישראלים והיו מצבים שרציתי לקבור את עצמי מתחת לאדמה.
שמעון סולומון: ישראלים, צברים, ואיך שהם מדברים על מדינת ישראל.
שמעון סולומון: זה פשוט לא להאמין.
מיכל רוזין: זו פריבילגיה של דמוקרטיה ואסור לקחת את זה מאף אחד.
שמעון סולומון: אבל יש משהו שנקרא כיבוס כביסה בתוך הבית ובחוץ.
מיכל רוזין: עכשיו הפכת לפולני מושלם.
מיכל רוזין: בפולניה מכבסים את הכביסה בבית ולא אומרים ביקורת בחוץ.
משה מזרחי: אתה רוצה לייבא פטריוטים חדשים?
שמעון סולומון: אני לא מדבר על להביא, אני רק רוצה שנחשוב על אותם ילדים שנמצאים פה.
שמעון סולומון: כשישראלי שגדל פה, היה בצבא, הולך למדינה אחרת ואומר שישראל היא כובשת, גזענית, מדינה שרומסת, יש הרי גבול לכל דבר.
שמעון סולומון: לא זה הוויכוח.
שמעון סולומון: אני רוצה להתמקד במשהו ספציפי - - -
מיכל רוזין: בוא נתמקד בנושא הדיון.
שמעון סולומון: אני רוצה להתמקד בילדים האלה.
שמעון סולומון: הם לא רק בעיות, לא רק קשיים, אלא הם יכולים להיות גם נכס.
שמעון סולומון: לגבי אותם ילדים שנמצאים פה – ומצדי שנקשיח את הקריטריונים ונמצא את כל האפשרויות לחסום שלא יבואו עוד – אני רוצה שנחשוב באופן פתוח, הומאני, באופן שנותן מענה.
שמעון סולומון: הכנסת יכולה להחליט שסוגרים את הוועדה הזאת, כי לא רוצים להתמודד, אבל בוחרים בכל זאת בדרך הקשה, שתהיה במה, שיבואו וישמעו.
שמעון סולומון: אני שמח שאתה, יוסי אדלשטיין, בחרת בדרך אחרת, מקצה אנשים לפי פיקים, ולא בחרת לתת תשובות פשוטות, כי אנחנו מתכוונים לתת פתרונות.
שמעון סולומון: אני רואה בך כאחד ממנהיגי המדינה, אתה בתפקיד רם, מבחינתי אתה אחד האנשים שנותן מענה.
שמעון סולומון: אני רוצה שכולנו נחשוב ונפנים לעבוד קשה כדי לעשות צדק, כדי לתת פתרונות, ולא נבחר בדרך הקלה.
שמעון סולומון: לכן אני משבח אותך על כך.
<יוסי אדלשטיין: תודה רבה.
<יוסי אדלשטיין: בהמשך לדברים שלך, אני רוצה להודות לעובדים שלי כי הם אלה שנותנים את השירות.
<יוסי אדלשטיין: זה המסר שאני מעביר – צריך לטפל כמו שצריך, בכבוד.
<יוסי אדלשטיין: אלה האנשים שלי שנותנים את השירות גם לרותם אילן וגם לילדים.
<יוסי אדלשטיין: אני שמח שזו התגובה.
<אביבה מירון: אני מפקחת במחוז תל-אביב, בעיר תל-אביב, ואני גאה בבית-ספר "גרץ" ובקימברלי שהיא תוצר של העיר תל-אביב, בגימנסיה.
<אביבה מירון: אני מאוד גאה, כי אני חושבת שהם חלק בלתי נפרד מהעתיד שלנו.
<אביבה מירון: יושבת לצדי מנהלת בית-ספר "הירדן" בשכונת "התקווה" בתל-אביב, שם 90% מהתלמידים הם ילדי עובדים זרים ומהגרים.
<אביבה מירון: אנחנו רואים בכם חלק בלתי נפרד, אתם לא שונים מאף אחד אחר ואתם מקבלים את מלוא התמיכה ואת כל מה שצריך כמו כל תלמיד ותלמיד במדינת ישראל.
<אביבה מירון: אני גאה במערכת החינוך ובעיר שלי.
<אביבה מירון: לא פשוט להתמודד עם ילדים שלא יודעים מה יהיה איתם מחר.
<אביבה מירון: אני אשמח שעל כך תדבר גלית יוסף כי היא חוותה את זה כמנהלת בית-ספר.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר שעכשיו אנחנו מקבלים טעימה קטנה, אבל תהיה לנו ישיבה עם שר החינוך שבה נציג בצורה רחבה את הקשיים וגם את הטוב.
מיכל רוזין: מערכת החינוך היא הראשונה שהתגייסה לשלב את ילדי העובדים הזרים וגם מבקשי המקלט באופן מוחלט במערכת החינוך.
מיכל רוזין: היו בעיות בדרך, אבל בסופו של דבר הגענו עד הלום והם משולבים.
מיכל רוזין: נשמע גם את הקשיים והבעיות גם מול משרד החינוך ונעשה את זה בהרחבה עם שר החינוך.
מיכל רוזין: התעקשנו שהוא יגיע לכאן.
מיכל רוזין: אני מבקשת שתדברי על התחושה של אותם ילדים שחוששים מגירוש.
<ד"ר גלית יוסף: אני מנהלת בית-ספר "הירדן" בשכונת "התקווה" זו השנה הרביעית.
<ד"ר גלית יוסף: אנחנו צמחנו בעיר תל-אביב לצד בית-הספר שבו התחנכו הבנות ביאליק-רוגוזין.
<ד"ר גלית יוסף: בפתח הדברים אני רוצה לומר שמבחינת עירייה ורשות, התנאים בבית-הספר דומים ואולי טובים ממקומות אחרים.
<ד"ר גלית יוסף: יש תגבור אינטנסיבי ומרגש לכל הנושא של שעות הוראה, לימוד וסדר החיים, כולל תזונה ומנות חמות שמוגשות כל יום לטובת הילדים, ולא חשוב מאיזו מדינה הם מגיעים.
<ד"ר גלית יוסף: בבית-הספר שלנו יש ילדים מ- 22 מדינות, קיבוץ גלויות, כ-370 תלמידים.
<ד"ר גלית יוסף: יושבים פה נציגים מהפיליפינים, אבל אצלי בבית-הספר, תוך כדי הדברים שעלו ספרתי שנית, יש 37 מתוך 51 תלמידים פיליפיניים אינם בעלי תעודת זהות.
<ד"ר גלית יוסף: אם אקח את המספר הכולל, 70% מתלמידי בית-הספר הינם חסרי תעודת זהות, חסרי מעמד.
<ד"ר גלית יוסף: כמובן שחלקם מארצות שונות, הם מבקשי מקלטי, וזה כבר לדיון אחר.
<ד"ר גלית יוסף: מתוך קהילה כזאת, כפי שיושבים כאן התלמידים שהציגו את הסיפורים שלהם, גם אצלנו מספר רב מאוד של תלמידים הם חסרי מעמד ואנחנו נדרשים מדי כמה ימים להנפיק מסמך כזה או אחר למשרד הפנים על כך שהתלמידים שלנו לומדים בבית-הספר, כדי לעזור להורים לעשות את השלב הנדרש על היותם תלמידים.
<ד"ר גלית יוסף: זה לוקח שנים.
<ד"ר גלית יוסף: רבים מההורים שנים רבות בארץ ורגע קבלת התעודה – אני יכולה לומר את זה מפגישה עם הילדים וההורים – הוא רגע מאושר שאין כמותו.
<ד"ר גלית יוסף: הילדים נושמים, מתחילים חיים אחרים, חיים חדשים, שבהם הלחץ והמעמסה הכבדה יורדים והם מתפנים להיות ילדים.
<ד"ר גלית יוסף: זה החלק החשוב ביותר.
<ד"ר גלית יוסף: נכון שבהיותם חסרי מעמד אין תעודת זהות, מה שאומר שאין קופת חולים וכל מענה רפואי הוא באמצעות ארגונים שונים, כמו "רופאים לזכויות אדם" ביפו או בירושלים, שמקבלים את הילדים לעתים לאחר חודש, חודשיים, חצי שנה.
שמעון סולומון: זה קיים ביפו ולפני שהייתי חבר כנסת התנדבתי שם כמעט שנה, כל יום ראשון.
שמעון סולומון: הם עושים עבודה מבורכת.
מיכל רוזין: יש יועצת חינוכית בבית-הספר?
<ד"ר גלית יוסף: יש שתי יועצות חינוכיות ופסיכולוגית.
<ד"ר גלית יוסף: כיוון שרבים מהתלמידים הם מבקשי מקלט – סודן ואריתריאה – מרמות שונות, המצב הנדרש מחייב אותנו עבודה סוציאלית רבה ופניות מרובות לרווחה, לעתים לגורם העירוני "מסילה".
<ד"ר גלית יוסף: בעצם העיר מטפלת בכל ילד שאנחנו מפנים.
<ד"ר גלית יוסף: כמובן שבתי-החולים, כמו "איכילוב" שמקבל את הילדים ללא שום אפליה או סינון כזה או אחר.
<ד"ר גלית יוסף: הילדים מקבלים מענה רפואי בעיר.
<ד"ר גלית יוסף: לא כך לגבי המעמד או הפנייה של ההורים והמשפחה, והחוויות הן חוויות רגשיות ומשפחתיות קשות.
<גלית טופור: דיברת על "איכילוב".
<גלית טופור: הם לא לוקחים תשלום ולא שום דבר?
<גלית טופור: לזה את מתכוונת?
<גלית טופור: לפני כמה זמן הייתי צריכה לעבור תפירה - -
<ד"ר גלית יוסף: זה תלוי במקרה.
<ד"ר גלית יוסף: זה תלוי בבעיה הרפואית.
<גלית טופור: מזל שהיתה לי חברה לידי, כי אם לא – ביקשו ממני לחתום על מסמך שאני אחזור יום למחר עם 200 שקל, אחרת הייתי צריכה לשלם 1,500 בשביל תפירה.
מיכל רוזין: התחלנו דיון עם שרת הבריאות ואנחנו נמשיך את הדיון על בתי החולים, לנוכח אי-המדיניות של הממשלה.
מיכל רוזין: יש קושי גדול, יש להם חובות אבודים גדולים מאוד וזה לא יכול להיות רק לפתחם, לא שלהם ולא של קופות החולים.
מיכל רוזין: צריכה להיות פה החלטת מדיניות של הממשלה, כדי להחיל על כולם את 56(א).
מיכל רוזין: אנחנו מטפלים בזה בוועדה ונמשיך לטפל.
שמעון סולומון: עד שהממשלה תחליט וכו' וכו', המרפאה הזאת, כשהם נותנים הפניה, מבחינת בתי החולים זו הפניה וזה כמעט בחינם.
<ד"ר גלית יוסף: אני רוצה להדגיש את הדבר החשוב מכל:
<ד"ר גלית יוסף: הילדים נכנסים בשער של בית-הספר והם ילדים רגילים בתרבות הישראלית, במערכת החינוך הישראלית, ומקבלים את כל תכני הלימודים אצלי בבית-הספר, מגן ועד כיתה ו'.
<ד"ר גלית יוסף: כל מקצוע נלמד על-פי תוכנית הלימודים הישראלית – אם זה מורשת, תנ"ך, היסטוריה וגם אם זה קבלת התורה בכיתה ב'.
<ד"ר גלית יוסף: הילדים מתחנכים במטרה להכין אותם לחיים בחטיבת ביניים ובתיכונים ישראליים.
<ד"ר גלית יוסף: בשנים שאני בבית-הספר התלמידים פזורים ברחבי העיר, מ"גימנסיה הרצליה", "תיכון חדש", "גרץ" ויתר בתי-הספר.
<ד"ר גלית יוסף: הם ממשיכים ומתקדמים בציונים טובים מאוד והם ישראלים לכל דבר מבחינת החינוך בבית-הספר.
<אביבה מירון: נקודה נוספת שמקשה ברגע שאין תעודות זהות - אנחנו אמורים להעביר למצבת התלמידים בירושלים רשימת תלמידים עם תעודות זהות.
<אביבה מירון: ברגע שלילד אין תעודת זהות, זה תהליך ארוך מאוד לקבל בעבורו את השעות.
<אביבה מירון: זה תהליך ארוך ומקשה מאוד על מנהלי בתי-הספר.
<אביבה מירון: זו הערה מאוד חשובה ששווה לשים אותה על השולחן.
מיכל רוזין: נעלה את זה מול שר החינוך ונדון בזה לעומק.
מיכל רוזין: טוב שאת מאירה את עינינו.
משה מזרחי: אני תוהה לפעמים מה הם עושים למשל עם ביאליק כשהם חוזרים לאריתריאה או למקום שממנו הם באים.
משה מזרחי: חוץ מהמנגנונים האלה, אין מנגנון לאחת כמו גלית והמשפחה שלה שנמצאים כל כך הרבה שנים בארץ?
משה מזרחי: למדינת ישראל, כמו כל מדינה אחרת, יש לה יכולת ספיגה של אחוז מסוים של אוכלוסיה.
משה מזרחי: זה קורה כמעט בכל מדינה.
משה מזרחי: אין מנגנון שיכול לשחרר מקרה כזה, של מישהו שנמצא כאן כבר כמעט 20 שנה, ההורים שנמצאים כבר 24 שנים?
משה מזרחי: הם לא אויבי מדינה, לא עוכרי ישראל, לא שום דבר.
משה מזרחי: אני יודע שאתם עושים עבודה ומנסים להיות כמה שיותר ליברליים בעניין הזה, אבל הדוגמה הזאת מטרידה אותי.
משה מזרחי: מקו מסוים ברור לי שצריך להיות עם יד מאוד קפוצה, את זה אנחנו מקבלים, אבל מהרגע שבו יש הקפאת מצב, או שאנחנו מדברים על אלה שממילא כבר תקועים פה וצריך לוודא שלא יתווספו אליהם.
משה מזרחי: האם אין מנגנון כלשהו, שיכול אולי מתוך רוחב לב ייעודי, לא רק מדינתי כפי שקיים בכל מדינה נורמלית, שבן אדם שחי 20 שנה במקום, ילדיו נולדו שם, שלא צריך להתעסק עם בוכלטריה, ולהגיד קח כבר תעודת זהות או מעמד כלשהו, שיוכל להתקיים.
משה מזרחי: הוא ממילא פה כבר 20 שנה.
משה מזרחי: אין מנגנון כזה?
משה מזרחי: זו מדיניות?
משה מזרחי: שר מחליט על זה?
משה מזרחי: מי יכול לקום בבוקר ולהגיד: יאללה, מספיק.
<קריאה: שר הפנים.
משה מזרחי: אז למה זה לא קורה?
משה מזרחי: איזו עילה למשל יש מול - - -
מיכל רוזין: אני חושבת שהפחד הוא מתקדימים.
משה מזרחי: הם פה כבר 24 שנים, איזה תקדימים?
משה מזרחי: לכן אמרתי שיש הקפאת מצב.
משה מזרחי: היכולת של המדינה לעשות הכל – הקימו עכשיו גדר, מזערו את מספר החדירות, צריך להקשיח את הביקורת במעברי הגבול, להקפיד שהעובדים שמובאים לכאן יחזרו לארצותיהם במועד ושלא כל פעם נחזור על השגיאה הזאת וכל עשור יצטרכו לקבל החלטת ממשלה כזאת שעוד פעם תעשה הקפאת מצב, כי קשה להתמודד עם ילדים.
משה מזרחי: אין שום דרך שבעולם.
משה מזרחי: אני באמת שואל - אולי שאלה של טמבל – למה יש את הדוגמה הזאת?
<יוסי אדלשטיין: זו לא שאלה של טמבל, זו שאלה נכונה.
<יוסי אדלשטיין: אני מנהל פלטפורמה שהוגדרה ועליה אי אפשר להעלות מקרים אחרים.
<יוסי אדלשטיין: המקרה של גלית, שאני לא מכיר באופן ספציפי - - -
מיכל רוזין: פניתי בעניינה לשר הפנים ואני ממתינה לתשובה.
<יוסי אדלשטיין: יש ועדה הומניטרית שבוחנת בקשות הומניטריות.
<יוסי אדלשטיין: אני עסקתי פה בהחלטת ממשלה לגבי ילדי זרים לא חוקיים.
<יוסי אדלשטיין: זה היה המנדט שלי ובזה עסקתי.
<יוסי אדלשטיין: יכול להיות שהיא לא נכנסה לקריטריון הזה וזה מקרה ספציפי, ולזה יש ועדה הומניטרית.
מיכל רוזין: אבל צריך לסיים לטפל ב-244 מקרים כדי שהיא תדע שהיא יכולה לעבור מהוועדה שלך לוועדה ההומניטרית ולהגיש בקשה.
<יוסי אדלשטיין: אני לא יודע איפה בדיוק נופל המקרה שלה.
מיכל רוזין: במקרה שהוא לא נופל במסגרת הכללים שלך, אתה צריך לסיים ואז - - -
משה מזרחי: היא לא אצלו.
<יוסי אדלשטיין: אני לא יודע אם היא אצלי או לא אצלי, אני לא מכיר את המקרה באופן פרטני.
מיכל רוזין: היא עברה את הגיל, אבל היא אצלו.
<יוסי אדלשטיין: אם היא עברה את הגיל בזמן הבקשה, אז היא אולי נדחתה על הסף.
מיכל רוזין: לא, לא, עכשיו.
<קריאה: יש בעיה עם הזהות שבה אמה נכנסה לישראל.
משה מזרחי: 20 שנה היא פה.
משה מזרחי: יש ויכוח שהיא 20 שנה פה?
משה מזרחי: שהיא נולדה פה?
<יוסי אדלשטיין: היא נולדה פה, אבל יש לנו כל מיני מקרים שבהם ההורים נכנסו בזהות שאולה, בזהות אחרת.
<יוסי אדלשטיין: כלומר, קראו לי משה ועכשיו קוראים לי יעקב.
<יוסי אדלשטיין: יעקב נכנס.
<יוסי אדלשטיין: אז איך אני יודע שזה היא?
משה מזרחי: אבל היא כבר חיה בתור יעקב, אז תניח לה שתחיה בתור יעקב.
משה מזרחי: 20 שנה היא יעקב, אז תשאיר אותה יעקב עוד 20 שנה.
משה מזרחי: מה זה כל כך חשוב?
משה מזרחי: 20 שנה היא חיה פה כיעקב.
<בת אל כספי: יושבת-ראש הוועדה אמרה שיש חשש מתקדימים.
משה מזרחי: איזה תקדימים?
<בת אל כספי: כנראה שהיא יודעת על מה היא מדברת.
מיכל רוזין: אני לא חוששת מתקדימים.
מיכל רוזין: אני אומרת שהמדיניות של הממשלה היא כל הזמן לחשוש מתקדימים.
מיכל רוזין: בשביל זה יש את הוועדות ההומניטריות.
משה מזרחי: לא צריך להתעקש איפה שלא צריך.
משה מזרחי: אני מבין את החששות האלה, אבל הם ממש לא במקומם בדוגמה כזאת.
מיכל רוזין: אם תרשה לפרשן אותך, אתה אומר שיש כללים, הכללים צריכים להיות ברורים, אבל – כמו שאמרה רותם אילן בתחילת דבריה – נתנו אופציה לבדיקה פרטנית ולאישורים חריגים, ואז הם לא יוצרים תקדימים כי הם לא מעידים על הכלל, אלא על המקרים החריגים.
מיכל רוזין: לכן מה שאומר חבר הכנסת מזרחי: אני מצפה שבמקרים כאלה של 20 שנה שנמצאים בארץ, שגדלו פה, שהיו משולבים במערכת החינוך, גם אם הם לא עומדים בקריטריונים האלה תאשרו אותם כמקרים הומניטריים ותשאירו אותם.
משה מזרחי: כן, בוודאי.
<קריאה: יש עוד משפחות שנמצאות 19 שנה בארץ, אבא ואימא, עובדים, בונים פה את ביתם, בונים פה את פרנסתם, שני הילדים שלהם במערכת החינוך.
<קריאה: 19 שנה הם בארץ ולא קורה שום דבר.
משה מזרחי: איזה תקדים זה יוצר כשאתה צריך לבוא עם הקריטריון של "אני 30 שנה בארץ"?
משה מזרחי: איזה תקדים זה יוצר?
משה מזרחי: זה שום תקדים.
משה מזרחי: כמה כאלה יהיו בעתיד?
משה מזרחי: אל תניחו להם להיות 20 שנה בארץ.
משה מזרחי: אני מדבר לעתיד, אבל אלה שכבר פה - - -
מיכל רוזין: אני רוצה לשאול אותך, רותם אילן, דיברת על כך שבפברואר 2012 היו 1,200 – 700 שהגישו בקשה ו-500 שלא הגישו.
מיכל רוזין: מה עלה בגורלם של אלה שלא הגישו?
<רותם אילן: זה מה שרציתי להדגיש.
<רותם אילן: מראש דובר על קבוצה קטנה, 1,200.
<רותם אילן: ההחלטה היתה אמורה להבטיח שהרוב יוכלו להישאר בישראל.
<רותם אילן: מי שזוכר, כותרות העיתונים זעקו "800 יישארו, 400 יגורשו".
<רותם אילן: זה נחקק, אבל אלה לא המספרים.
<רותם אילן: 700 הגישו בקשה, גם מתוכם אנחנו מגלים כעת שאנחנו לא יודעים מה יעלה בגורלם של כולם.
<רותם אילן: ה-500 שלא הגישו - בחודש מרץ 2011 התחילו לראשונה במעצרים של משפחות של מהגרי עבודה.
<רותם אילן: הם נלקחים למתקן הכליאה "יהלום", מתקן המסורבים שבשטח נתב"ג.