GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<צחי גולן: חשבנו שיש איזו שהיא התפתחות חיובית בתחום הזה, אבל כל הנושא של רב-קו והזכאות להוצאת רב-קו עם הנחה של 50% של ילדים, היא מאד מצומצמת, ואז גם אם אנחנו במינהל החינוך רוצים לפזר קצת את העומס גם על בתי ספר אחרים, בעצם הילדים, המשפחות, צריכות לשאת בעלות של נסיעה.
שי פירון: תסביר לי שנייה כדי שאני אבין.
שי פירון: אני באמת רוצה אחרי זה, שיתנו לי לדבר, המטרה היא לפתור בעיות ספציפיות.
שי פירון: זה בסמכות עיריית ירושלים, למה אתם לא פותרים את זה?
<צחי גולן: מה בסמכות עיריית ירושלים?
שי פירון: כרטיסי רב-קו וכו'.
<צחי גולן: לא.
מיכל רוזין: משרד התחבורה, ויש בעיה דרך אגב באופן כללי לבני נוער עם הגעה לבית ספר, עם זה שהם צריכים לקנות כרטיס - - -
<צחי גולן: אז אני רוצה להגיד.
שי פירון: כנ"ל לגבי תהליכי רישום.
<צחי גולן: לא, אז אין בעיה, אז אני אתייחס, כי לכל הנקודות האלה שהעליתי, מה שהוא באפשרותנו, אמרנו - בתקציב עירוני ובכוח עזר מסייע - אנחנו מקצים לזה תקציבים, אנחנו מגייסים לזה גם תקציבים מגופים חיצוניים, עושים את המרב.
<צחי גולן: אבל, אבל למשל, הנושא של שילוב הילדים במערכת השילובית של בית הספר הוא לא באחריות עיריית ירושלים אלא באחריות משרד החינוך.
<צחי גולן: הנושא של זכאות לתמיכה על בסיס סוציו-אקונומי הוא גם משרד החינוך ולא עיריית ירושלים.
<צחי גולן: הנושא של סיוע בתחומי הרווחה הוא לא עיריית ירושלים אלא הוא משרד הרווחה.
<צחי גולן: אנחנו כן ממליצים ואנחנו כן מציעים להקים צוותים שיבחנו את זה על בסיס מקומי, אבל זה מחייב פתיחת חסמים גם במשרד החינוך, גם במשרד הרווחה וגם במשרד התחבורה, לטובת העבודה של בתי הספר ולטובת העבודה של המערכת העירונית.
מיכל רוזין: תודה רבה צחי, זה היה ממוקד ומצוין, דוגמא מצוינת לבאים בתור.
מיכל רוזין: גלית יוסף, מנהלת בית הספר הירדן בתל אביב.
מיכל רוזין: את היית אצלנו בעבר, אנחנו נשמח לשמוע אותך.
<גלית יוסף: אני אשמח.
<גלית יוסף: אז בוקר טוב, שמי ד"ר גלית יוסף, מנהלת הירדן.
שי פירון: רק רגע, אמרת רישום בשילובית, אמרת הקצאת בסיס סוציו אקונומי.
שי פירון: מה עוד אמרת לגבי משרד החינוך, אם אני פספסתי משהו.
<צחי גולן: שעות עולים/סיוע וכו', לא הזכרתי.
שי פירון: בסדר, זה הקצאה.
<צחי גולן: מורות וגננות שיח.
פנינה תמנו: ברשותכם, אני באמת חושבת שמתבקשת פה השאלה האם אתם פניתם במכתב מרוכז, במקום שעכשיו השר יצטרך לכתוב, אני חושבת שזה מאד חשוב לפנות למשרדים.
מיכל רוזין: בסדר פנינה, בשביל זה יש ועדה, היא מציפה דברים.
<צחי גולן: אנשי הספר עשו את המאמצים האלה באופן - - -
מיכל רוזין: להציג בוועדה זה בסדר, אנחנו לא תוקפים את האורחים שלנו.
פנינה תמנו: זה לא עניין של לתקוף, זה משהו שצריך לעשות בצורה מסודרת גם.
<גלית יוסף: אני אתחיל שוב.
<גלית יוסף: בוקר טוב לכולם.
<גלית יוסף: שנה רביעית מנהלת בית הספר הירדן בדרום תל אביב, שכונת התקווה, מקום ששינה את פניו בארבע השנים האחרונות מקצה לקצה ומחייב אותנו להסתגלות תמידית, יום-יום, לנוכח השינויים בשכונה.
<גלית יוסף: אני רוצה להוסיף פרט אחד בתחילת הדברים, לעניין תעודות הזהות והדרכונים, לגבי הנתונים שרשומים כאן.
<גלית יוסף: ממוצא מדינות שונות, 22 מדינות מזינות את מוצא ההורים של ילדי בית הספר, ואם אקח לדוגמא את סודן, רבים מהילדים, מחצית מהם בעלי תעודת זהות.
<גלית יוסף: כך שכשאנחנו נדרשים לפלח או להחליט על משאבים, תקציבים וכן הלאה, לעתים קשה לנו לזהות מי מבין 350 התלמידים הוא בעל מאפיינים של ילדים זרים כאלה ואחרים, חלקם באמת בהתאם לפילוח של שלוש הקבוצות, אבל יש מדינות מסוימות שחלק מהילדים כבר קיבלו תעודות זהות.
מיכל רוזין: אבל איך הקושי הזה משליך בעצם?
<גלית יוסף: יפה, ואם אקח את כל סך בית הספר, 70% מילדי בית הספר, בנקודת הזמן היום, הם ללא תעודות זהות, וכל היתר עזבו הישראלים ונותרנו עם תלמידים זרים שלהם תעודת זהות.
<גלית יוסף: זה משליך ישירות על המשך דבריך.
<גלית יוסף: אנחנו מתחילים מהרצון שלנו לקבל מלגות או תקציבים ממשרד החינוך, שמחייבים אותנו להזין תעודת זהות.
<גלית יוסף: אז רק כ-30% מסך תלמידי בית הספר יכולים להיות רשומים ברשימה כבקשה.
<גלית יוסף: אם נחזור לתחילת השנה, רישום באמצעות טופס 4, כל תלמידנו מתחילים את המצב כשגויים במערכת - - -
מיכל רוזין: מה זה טופס 4?
מיכל רוזין: חשבתי שטופס 4 זה לאשר כניסה לגור בבית.
<גלית יוסף: לא ניתן לקלוט אותם בתחילת הדרך וצריך להשקיע מאמצים מרובים מול מצבת בירושלים, מול בית הספר, כדי לקלוט את הילדים כתלמידים.
<גלית יוסף: ואני בהחלט יכולה - - -
מיכל רוזין: לא הבנתי, למה יש קושי?
<גלית יוסף: המספר שהם מקבלים ברישום לא תואם, אין להם מספר מזהה, הם מנפיקים להם איזה שהוא קוד זיהוי כלשהו, שמעכב ומסרבל את הדרך שבה אנחנו יכולים להתייחס אליהם אחר כך בהמשך הדרך, בהמשך שנת הלימודים, על פי כל הנתונים והמדדים, כולל אפילו להזמין את מבחני המיצב לבית הספר.
<גלית יוסף: הכל הכל מתעכב היות שהרישום לא נעשה בצורה קלה יותר, כשיודעים שהם עם מאפייני זרות כאלה ואחרים.
<אלי נחמה: זה מעכב גם תקציבים מהמשרד, שהילדים לא מוכרים בתקן של בית הספר, במצבת התלמידים.
<אלי נחמה: שמי אלי נחמה, מנהל קמפוס ביאליק רוגוזין בתל אביב.
<אלי נחמה: אני מוסיף שכל עיכוב שכזה ולנסות לעשות איזה שהוא פישוט בתהליך הבירוקרטי, מאד יעזור.
<אלי נחמה: דרך אגב, אנחנו ניסינו לפנות למשרד ולבחון את הדרכים האלה.
<אלי נחמה: ההשכלה הישירה על בתי הספר היא חוסר מתן התקן הראוי.
<אלי נחמה: זאת אומרת אם 400 תלמידים – 40%-50% מופיעים כשגויים, זאת אומרת ש-50% מהתקן לא מגיע.
מיכל רוזין: הבנתי את ההשלכה על בית הספר ועל הקושי, אני לא מצליחה להבין למה יש בעיה ברישום.
מיכל רוזין: הרי זה לא חשוב אם - - -
פנינה תמנו: אין תעודת זהות, ואם לא מזינים את המספר - - -
מיכל רוזין: כן, אבל אם נותנים להם מספר ואותו מזינים?
<גלית יוסף: המספר לא תואם את המערכת.
<גלית יוסף: במערכת העירונית הוא לא תואם את המערכת הארצית.
מיכל רוזין: אני לא מצליחה להבין טכנית למה, אבל כנראה זו - - -
פנינה תמנו: זו בעיה טכנית שצריך לפתור אותה.
<גלית יוסף: בעיה טכנית ספציפית שמקשה עלינו את תהליכי ההוראה.
<גלית יוסף: אני רוצה להדגיש שבאמת אחד מהדברים החשובים ביותר הוא שבאמת בעיר תל אביב ובדרום העיר בפרט, אנחנו מקבלים משאבים סדירים מעיריית תל אביב, שדואגת לנו לכל צורכי המערכת, לצד המשאבים מהמשרד, וזה אומר שאנחנו דואגים מתזונה ועד ספרים, ילדים נזקקים וכן הלאה.
<גלית יוסף: המערכת מטפחת את הילד במכלול שלו, ממש מבוקר ועד ערב.
<גלית יוסף: הנקודה הזקוקה יותר למשאב שאינו נמצא וזמין, זה באמת הצוות החינוכי שלנו, ההוראה, שאנחנו נדרשים להשקיע משאבים עצומים כדי להכין את המורה או את המורה לעבודה עם האוכלוסייה הזאת, והמשאבים, איך אנחנו בתור המערכת שקולטת כל כך הרבה זרים, יש לי בסך הכל שלושה עולים בבית הספר, ורק השלושה עולים האלה, בעצם יש מעקב ובקרה על תכניות העבודה שלהם מטעם המשרד.
<גלית יוסף: זאת אומרת כל היתר אנחנו מפיקים באופן עצמאי.
<גלית יוסף: הצרכים עולים מלמטה ואנחנו מגדירים את סדר העבודה וסדר היום.
<גלית יוסף: מתקשים מאד לגבש הסדרים בסיסיים וחוזרים מול מסגרות הרווחה התומכות של המשפחות.
<גלית יוסף: כפי ששמענו, מרבית המשפחות נמצאות במצוקה וכל ילדי בית הספר על רצף בין סיכון לסכנה כל שהיא.
מיכל רוזין: מבקר המדינה, אני מזכירה לכם, כבר הביע את עמדתו בעניין ומשרד הרווחה עובד כדי לשנות את ההגדרות האלה.
<גלית יוסף: נכון.
<גלית יוסף: ובאמת הארגון שנותן לנו מענה הוא גם כן ארגון עירוני – מסילה – שקמה לצורך המענה הזה, אבל המורות והצרכים של צוות ההוראה מבחינה פדגוגית, שם אנחנו צריכים להגיע - - -
מיכל רוזין: הן לא מלוות?
מיכל רוזין: אין הכשרה וליווי?
<גלית יוסף: יש הכשרה וליווי במידה מועטה, ביחס לכמות ולתכנים שאנחנו רוצים להביא את הבוגרים שלנו.
<גלית יוסף: אנחנו רוצים להביא אותם להיות לומדים בישראל, כפי שכנראה יישארו וימשיכו, ולהביא אותם לאיזה שהוא קו, בסיס התחלתי, שיוכלו להסתדר מול תלמידים אזרחים ישראלים אחרים.
<גלית יוסף: נדרשים משאבים מוגברים ולא אחידים.
מיכל רוזין: אוקיי, וזה מוביל אותי לשאלה שאני חושבת שאני אנסה לפתוח אותה, כי אני נמצאת פה בחרדת נטישה.
מיכל רוזין: יש לי את הרשימה ועוד ידברו כולם, רשויות מקומיות ובתי ספר, אבל חשוב לי באמת בנקודה הזאת לנסות להבין, מעבר למקומות שבהם משולבים ילדי הזרים, האם יש איזה שהן הנחיות של משרד החינוך, באופן כללי גם לבית הספר שלכם, כיצד לדבר עם הילדים על הדברים האלה ועל השילוב שלהם ועל החברה הישראלית וכדומה, וגם עם החברה הישראלית בכללותה, כיצד המסרים עוברים, כיצד הם מדוברים.
מיכל רוזין: אני בטוחה שהילדים נחשפים, חלקם לא כולם, להפגנות, למה שקורה ברחובות, הם נחשפים לפעמים גם ביום יום.
מיכל רוזין: האם הדברים האלה מדוברים?
מיכל רוזין: אני רוצה לשמוע את המורה ליאת סגל, בבקשה.
<ליאת סגל: שלום, נעים מאד, שמי ליאת סגל.
<ליאת סגל: אני מורה בירושלים, בבית הספר ליפתא, ואני יחד עם תמר זהבי ורטה, אנחנו בעצם, לאור המחאה שבעצם מבקשי המקלט התחילו ולאור מה שקורה במדינה, אנחנו יזמנו מכתב שפנינו לשר החינוך ובכלל למשרד החינוך, באיזו שהיא בקשה לתת איזו שהיא הנחיה, איזה שהוא ליווי למורים ולמורות, כשאנחנו עומדים יום יום אל מול התלמידים עצמם, וקצת נבוכות.
<ליאת סגל: אותם אנשים נשלחים למתקן שהוא מוגדר כלא.
<ליאת סגל: אותם אנשים לא מוגדרים כפושעים ואנחנו באמת מבולבלות אל מול התלמידים, שמה אנחנו אומרים?
<ליאת סגל: האם אנחנו אומרים את עמדתנו האישית, האם יש למשרד החינוך, האם יש לממשלה איזו שהיא גישה, מה היא אומרת.
שי פירון: אני רק רוצה שתדעי ברמה עקרונית, שאני בדרך כלל עונה לכל מכתב ששולחים אלי, למעט מכתב שאני קורא אותו בעיתון, שהוא נשלח לי, בטרם הוא הגיע אלי.
שי פירון: כל מכתב שאני קורא קודם כל בעיתון, ששלחנו לי אותו ורק אחרי זה הוא מגיע אלי, אז זה כלל אצלי, חשוב שתדעו את זה כתפיסה.
שי פירון: אני לא עונה על מכתבים אישיים שפונים אלי, כשאני מגלה ששלחו לי את המכתב בעיתון יום לפני.
שי פירון: מי שרוצה לדבר איתי, אין אדם אחד שאני לא עונה לו, אחד, בכל שעה ביממה.
שי פירון: אבל מי שכותב לי וטרם המכתב הגיע אלי הוא כבר מתפרסם בעיתונים או באתרים, אני לא עונה למכתבים כאלה, משום שאני חושב שהיושרה מחייבת, כשפונים לשר החינוך ויודעים שזמנו עסוק, אם לא נותנים לו יומיים-שלושה להתייחס, ואם הוא לא התייחס אחרי יומיים-שלושה, זה סופר לגיטימי.
שי פירון: אבל אם הפנייה לשר החינוך מתפרסמת בטרם זה הגיע אליו, זאת החלטה ערכית שלי, ערכית – לא לענות למכתבים כאלה.
מיכל רוזין: גם מחאות פוליטיות קורות ככה יום יום, אבל אנחנו לא נפתח דיון על זה.
שי פירון: בסדר, אז לכן אני עונה לזה.
שי פירון: חושבים שאני שותק, אני לא שותק, אני פשוט לא עונה כשפונים אלי ככה.
מיכל רוזין: אני רק אומר שאני חושבת שבואו נסתכל על זה יותר בתמונה הרחבה יותר.
מיכל רוזין: אני חושבת שזה עלה גם מבתי הספר, האם יש להם את הכלים.
מיכל רוזין: גם לבתי הספר שמשלבים ילדי זרים, האם יש להם את הכלים, את השפה, האם היא מועברת ממשרד החינוך, ובכלל לבתי ספר באופן כללי, זאת דוגמא אחת.
מיכל רוזין: אני בטוחה שנתקלים בה בתוך בתי ספר.
מיכל רוזין: בשבועות האחרונים אנחנו עוסקים הרבה במה אומרים בבתי הספר, מה לא אומרים, אני לא רוצה לפתוח את הדיון הזה כאן.
מיכל רוזין: ולכן חשוב גם בנושא הזה, מה המסר שבעצם אותם מורים, אני בטוחה, אין להם את הכלים אפילו לדבר על הסוגיה ועל הנושא.
מיכל רוזין: כן, בואי תסיימי במשפט.
<ליאת סגל: אני רק אציין ואגיד שבאמת אנחנו שלחנו את המכתב גם כמה ימים לפני, יתכן שזה לא הגיע דרך המייל - - -
מיכל רוזין: לא, זה לא רלבנטי.
<ליאת סגל: לא, אבל מה שאני אגיד זה שבאמת יש יותר מ-700 מורים ואנשי חינוך שחתמו על המכתב - מאנשי האקדמיה עד מורים בבית ספר – ובאמת חשוב לנו מאד שיתוף הפעולה והגיבוי של משרד החינוך, למצב שמתרחש יום יום בארץ.
מיכל רוזין: אני יודעת שאני עושה את זה מאד נקודתי ואני גם רוצה לתת לחברי הכנסת, אבל אחר השר כמובן.
מיכל רוזין: מכיוון שהשר צריך לצאת, אנחנו המתנו לך הרבה זמן וחשוב לנו שתשמע את הדברים, ולכן חשוב כן גם את הסוגיה הנוספת שעלתה פה, אני חושבת שאנחנו צריכים לתת לה במה.
מיכל רוזין: אנחנו נמשיך בדיון, אנחנו לא הולכים לשום מקום וחברי הכנסת גם נשארים כאן.
מיכל רוזין: אני רוצה לתת לתנועת הנוער המחנות העולים, או לאחד מכפרי הנוער – כדורי או ניצנה.
<הילל הילמן: אני מבקש.
<הילל הילמן: מנהל כדורי, הילל הילמן.
פנינה תמנו: רק במשפט, לפני, אני רוצה להתייחס למכתב.
מיכל רוזין: אבל התייחסו.
מיכל רוזין: אני לא יכולה, השר רוצה ללכת.
שי פירון: אני לא רוצה, אני רוצה להישאר.
מיכל רוזין: הוא צריך ללכת, ואני חייבת שהוא יענה על כל הנושאים.
שי פירון: הלוואי והייתי יכול.
שי פירון: יש לי לוחות זמנים, שלושת רבעי שעה זה הרבה בלוח זמן של שר, גם אם תהיי בפנים קפוצות כלפי.
שי פירון: מ-10:30 עד 11:15 זה הרבה זמן בלוח זמנים של שר, אני מתנצל.
<עדי שני: אני עדי מהמחנות העולים.
<עדי שני: תנועת המחלות העולים היו מהראשונות שבעצם קידמו את כל המהלך של כניסה של הנערים לכפרי הנוער, בשיתוף עם הילל מכדורי וליה מהמינהל לחינוך התיישבותי, ויולי טמיר שהייתה שרת החינוך.
<עדי שני: אני מאד מתרגשת, כי בעצם נמצאים כאן גם שלושה חניכים שלנו, שאני באופן אישי ליוויתי בעצם מההתחלה, מהמרכז החינוכי הראשון שהיה בנערן ואחר כך בכדורי.
<עדי שני: אני לא יודעת על המספרים שלך, אבל מתוך החניכים שלנו, כבר שניים קיבלו זימון לחולות, אחד מהם יושב כאן.
<עדי שני: חניך נוסף קיבל, אנחנו יודעים שהוא פוטנציאלי לחולות ואמור מחר לחדש את הוויזה, ורק בזכות זה שהיה איתו האבא המאמץ שלו ושעשו עליו סרט, הוא כרגע לא קיבל את הזימון הזה.
<עדי שני: אני חוששת ברמה האישית והמדינית לנערים, אנשים האלה.
מיכל רוזין: מדברים על כ-300 בוגרים של כפרי הנוער עד היום.
<עדי שני: כן, אני באופן אישי ליוויתי עשרות ויש עד היום עדיין, והם בתוך הרשימות.
<עדי שני: מדובר על נערים שעזבו את הבתים שלהם לבד, בחרו או נאלצו בעל כורחם לצאת, לעזוב הורים, משפחות.
<עדי שני: עברו דרך לא דרך, עם תלאות וסיפורים קשים מנשוא לשמוע ובטח לעבור, והגיעו לכפרי הנוער, היו חניכים בתנועת הנוער, מד"צים בתנועת הנוער, מצטיינים בבתי הספר, סיימו י"ג, י"ד בכדורי.
מיכל רוזין: בואו נשמע ממש בקצרה את אחד החניכים.
שי פירון: אני יכול להציע הצעה?
שי פירון: אני רוצה להציע הצעה הרבה יותר פרקטית מבחינתי.
<עדי שני: רגע, רק שורה תחתונה.
<הילל הילמן: רק משפט.
שי פירון: אני אתן לך לדבר.
שי פירון: אני רוצה להציע ברשותכם, שהחברה שיושבים כאן, כל החברה, אנא בטובך מורן, קחי את השמות שלהם, תזמיני אותם ללשכתי, לפגישה נפרדת, נשמע אתכם לבד, בנחת, כל התלמידים שנמצאים כאן.
<עדי שני: אנחנו נשמח.
<הילל הילמן: מדהים, מדהים.
שי פירון: כל התלמידים שנמצאים כאן.
שי פירון: בואו לא נעשה את זה חפוז.
שי פירון: אתם רוצים שאני אקשיב לכם, תרשמו את כל השמות של התלמידים שנמצאים פה, כולכם, תזמיני אותם ללשכתי, נשב ביחד, בנחת, נדבר בנינוחות.
<אסנת כהן ליפשיץ: אדוני השר, יש פה תלמידים לשעבר שעד שנצליח לתאם מועד לפגישה הם עלולים כבר להיות בחולות.
שי פירון: אני מבטיח לך שאני אפגוש אותם יותר מהר ממה שאת חושבת.
מיכל רוזין: אני מציעה גם להעביר את הרשימה לשר ושהוא ידאג לזה, כי הם חוששים.
שי פירון: אני מבטיח לעשות את זה הכי מהר.
<אסנת כהן ליפשיץ: עוד שבועיים הוא יהיה בחולות.
שי פירון: זה יהיה לפני שבועיים.
מיכל רוזין: הילל הילמן, מנהל כפר הנוער כדורי, בבקשה, בקצרה.
<הילל הילמן: בכפר הנוער כדורי לומדים 1,650 תלמידים, וביניהם עברו להערכתי כ-70 פליטים.
<הילל הילמן: ה-70 הגיעו לבקשת שרת החינוך, שאמרה אתם כפר נוער הרואה ברב תרבותיות דרך חיים, קחו אותם.
<הילל הילמן: לקחנו אותם, נקשרנו אליהם.
<הילל הילמן: קטונתי מלפתור את בעיית הפליטים במדינת ישראל, אבל העיניים שלהם זועקות לכאן.
<הילל הילמן: אני רוצה לומר שהם גם גיבורי הסרט שזכה בפסטיבל חיפה וב-YES דוקו.
<הילל הילמן: הסרט מספר על התבגרותם של שני נערים ונערה וזה מייצג את הכל.
<הילל הילמן: פליטים שנמלטו מאפריקה והשאירו את משפחתם, לומדים בכדורי וחולמים להיות כמו אבי.
<הילל הילמן: מי זה אבי?
<הילל הילמן: זה עוד דבר שמוכיח מה זה מדינת ישראל בתחום הטפסולוגיה.
<הילל הילמן: לאבי הצלחנו, על ידי לחצים פוליטיים, להשיג תעודת זהות והיה אירוע הזוי שהוא הזמין אותי לטקס סיום קורס הקצינים שלו.
<הילל הילמן: ולטקס לקחתי יחד איתי את טספלאדט.
מיכל רוזין: למה הזוי?
<הילל הילמן: לא, זה אירוע יפה, אבל אז טספלאדט, שהיה איתי בטקס, אומר לי – הילל, אבל למה לא אני?
<הילל הילמן: גם אני רוצה להיות אבי.
<הילל הילמן: בקשתי היא אחת, אנחנו בחינוך הפנימייתי ובחינוך ההתיישבותי יודעים להתגייס.
<הילל הילמן: אנחנו יכולים לקלוט גם היום פליטים, אם משרד החינוך רק ירצה, אבל קודם לכן אני נורא רוצה שתתנו תקווה.
<הילל הילמן: האחר הוא אני.
<הילל הילמן: המניות של השר נסקו בעיני, אחד שהוא בא לאירוע הזה, ואתמול שהוא היה יחד איתי במשחק הכדורסל בירושלים.
<הילל הילמן: אני הייתי משקיף במשחק.
מיכל רוזין: חשבתי שאתה הולך להגיד משהו הרבה יותר - - -
<הילל הילמן: לא, לא.
<הילל הילמן: הדבר השלישי של השר זה להיפגש באמת עם אותם בני נוער ולראות את זה כצעד הומני להסדיר את מעמדם.
<הילל הילמן: תודה רבה.
<עדי שני: חייב להיות כאן שינוי של המדיניות.
מיכל רוזין: תשמעו, על מדיניות משרד הפנים והממשלה אנחנו מדברים פה ישיבה אחרי ישיבה, שבוע אחרי שבוע.
<עדי שני: השינוי הזה בין המדיניות שהייתה ושעדיין בתוך בתי הספר אל מול הפער של מה שהם פוגשים ברגע שהם - - -
מיכל רוזין: אני חושבת שהשר הבין את זה, אני חושבת שהוא קיבל פה הרבה מאד מחמאות היום.
שי פירון: לא, לא, לא.
מיכל רוזין: אבל אני חושבת שהוא גם יוצא עם הרבה מאד משימות.
משה מזרחי: מיכל, את יודעת שזה לא מתחבר במקום של ועדה אחרת או שר אחר.
משה מזרחי: יש פה איזה אנטית
משה מזרחי: זה למה שמתחולל פה, למשל למקום אחר, המקבילה שלו.
משה מזרחי: היא יודעת, זה לא עניינך.
מיכל רוזין: כן, אני יודעת, אוקיי.
מיכל רוזין: שר החינוך ואחרי זה אנחנו ממשיכים בישיבה.
שי פירון: אני רוצה ברשותכם לומר שלושה משפטי הקדמה, ואחר כך להתייחס באופן ספציפי לעניין.
שי פירון: אחד, קודם כל אני מאד שמח שבאתי לכאן.
שי פירון: שמעתי פה הרבה מאד דברים חשובים, חלקם נראים לי ברי פתרון עם תשומת לב, ואני מתחייב.
שי פירון: בסוף הישיבה הזאת תעבירו לנו רשימה ממוקדת ומסודרת, אלי באופן אישי.
שי פירון: אנחנו נשב, עוד השבוע צריכה לשבת המנכ"לית עם אנשי הצוות שדנים בעניין, אני ביקשתי את זה ללא קשר, כדי שאנחנו נראה איך אפשר לפשט חלק מהתהליכים ולהקל חלק מהדברים.
שי פירון: זה עניין אחד.
שי פירון: לפי מה שאני אומר, יש פה דברים שנראים לי כאלה שיכולים להיפתר ברמת הוראת שר, מנכ"לית או משהו כזה, אנחנו נמצא את הדרך לטפל בהם.
שי פירון: ולכן כל הדברים, כדוגמת הרישום לשילובית, כדוגמת ההקצאות ועוד.
שי פירון: יש דברים שאמרתם שהם נוגעים לשאלות פוליטיות רחבות של מדיניות של מדינת ישראל ביחס לזה, ושר החינוך הוא לא הגורם המופקד על מדיניות קליטת ילדי שוהים בלתי חוקיים/עובדים זרים וכו' וכו'.
שי פירון: אני לא מופקד, חברים.
שי פירון: אני לא רוצה להשלות ולא רוצה לומר דברים שהם לא בתחום המנדט שלי.
שי פירון: תחום המנדט שלי אומר, כפי שאמרה נטע, ילד שמגיע לכאן והוא נמצא שלושה חודשים בארץ, עד שהוא בוגר את המערכת, תפקידי שהוא יקבל חינוך איכותי, שוויוני וכזה שמאפשר לו לחיות חיים של משמעות בעתיד.
שי פירון: לזה אני מחויב, את זה אני אעשה הכי טוב שאפשר.
שי פירון: מה שצריך לשפר - נשפר, מה שצריך להוסיף – נוסיף, מה שצריך לייצר ולא קיים – נייצר.
שי פירון: אבל בואו נתחום את הדיון, כי אם אנחנו נתפזר דרך הדיון הזה לשאלות של מדיניות כוללת, אפרופו מה יקרה בעוד שבועיים, פחות משבועיים, כשאני מוכן לעזור ברמה האנושית או ברמה המוסרית, אבל זה לא התפקיד של שר החינוך.
שי פירון: וחלק מהכאוס שנוצר בדברים האלה, זה שכל אחד עושה את מה שהוא לא צריך לעשות.
שי פירון: לכן אני אומר עוד פעם, כל מה שנוגע לתחום החינוך וגם קצת למעלה מזה, אני מחויב אליו.
שי פירון: תגישו את הרשימה הזאת מסודרת באמצעות מיכל.
שי פירון: מגיע לה הרבה יישר כוח על הטיפול ועל ההובלה.
שי פירון: אני מאד מאד מכבד ומאד שמח על הדברים האלה.
שי פירון: נטפל בהם.
שי פירון: שתיים, יש פה שתי נקודות שאני רוצה לומר אותן ברמת העיקרון.
שי פירון: תראו, אני רוצה לומר, זה כואב לי ואני אעשה את זה נורא מצומק, כי בא לי ככה לעשות את זה יותר רחב, אבל גם אין לי זמן וגם אני שומר על עצמי עכשיו.
שי פירון: אנחנו קיימים 65 שנה.
שי פירון: כנראה נוצרה כאן תפיסת עולם קהילתית, שיש בה סממנים של הדרה וגזענות.
שי פירון: עכשיו התחלנו, לפני ארבעה חודשים, לדבר על האחר הוא אני.
שי פירון: אז מה, תוך שבועיים נפתור את הכל?
שי פירון: עכשיו ביומיים, את העובדים הזרים יקבלו אחרת במערכת, את זה יקבלו.
שי פירון: חברה, שנייה, רגע, רגע.
שי פירון: התחלנו לדבר בשפה לשינוי תרבותי.
שי פירון: זה משהו נורא עמוק, זה משהו שיושב בתשתית שלנו לא מאתמול.
שי פירון: זה מתחיל מהסבא שלי שהגיע ממצרים ולאן שלחו אותו.
שי פירון: זה עובר דרך אלה, כל משפחה פה יש לה את הפקאלה שהיא סוחבת על הגב שלה, את האחר הוא אני שלה, שאותו היא סוחבת במהלך השנים.
שי פירון: אלה הם תהליכים חברתיים.
שי פירון: באנו ואמרנו אנחנו רוצים לעשות שינוי תרבותי, אז כל דבר שאנחנו מתחילים פה שינוי תרבותי, יש מישהו באוכלוסייה שדואג להזכיר לא מה עשינו, אלא בעיקר מה לא עשינו.
שי פירון: כלומר, אם למשל 65 שנה מורים ממגזר מסוים לא לימדו במגזרים אחרים אף פעם, כל אחד היה תחום בתחומים שלו, והיו שרי חינוך משמאל ומימין, ובא שר חינוך ואומר – כולם ילמדו אצל כולם, אז עכשיו מישהו אומר לא, הוא לא בא לפה.
שי פירון: רגע, אז למה הם עשו את זה 65 שנה?
שי פירון: למה לא עשו את מה שכבר עושים 65 שנה?
שי פירון: אי אפשר לנהל תהליך חברתי של תיקון חברתי במדינה - בחודשיים שלושה.
שי פירון: אנחנו חברה שבונה את הזהות שלה, לצערי דרך הדרת האחר.
שי פירון: אנחנו חברה שבה כל קבוצה בונה את הזהות שלה דרך דמוניזציה של קהילה אחרת.
שי פירון: ועכשיו התחלנו מסע לפרק את זה, אבל זה תהליך ארוך.
שי פירון: זה לא יקרה ביומיים.
שי פירון: תעבירו לי 1,000 מכתבים על מה אומרים בבית ספר כזה או אחר, הכל אמת.
שי פירון: פה יגידו את זה על מהגרים, שם יגידו את זה על עולים מאתיופיה, שם יגידו את זה על נשים רוסיות, שם יגידו את זה על דוסים, פה יגידו את זה על מתנחלים.
שי פירון: בכל מקום יש איזו שהיא שפה.
שי פירון: יש כאלה שיודעים להגיד את זה בשפה נקייה יותר, יש כאלה שיודעים להגיד את זה בשפה יפה יותר.
שי פירון: כל אחד יעשה את ההדרה שלו בשפה שלו.
שי פירון: מה אתם רוצים, שנשנה את זה בשלושה חודשים?
שי פירון: שבשלושה חודשים כולם ידברו יפה על כולם?
שי פירון: אז אני קודם כל רוצה להביע את העיקרון.
שי פירון: העיקרון הוא שהחברה הישראלית צריכה לצעוד לקראת מקום של הכלה.
שי פירון: היא צריכה לצעוד לקראת מקום שכבוד האדם הוא ערך מאד מרכזי.
שי פירון: היא צריכה לצעוד לקראת מקום שבו הלבבות נפתחים ולא ממיינים אנשים לא לפי צבע עורם, לא לפי דתם, לא לפי ארץ מוצאם, אלא מייצרים איזו חברה שבה זכויות האדם תופסות מקום מאד מרכזי בשיח.
שי פירון: וילדים הם ילדים הם ילדים.
שי פירון: ומי שהגיע למדינת ישראל, אותי באופן אישי, זה המנדט שלי, לא מעניין באיזה אופן הוא הגיע, מהרגע שהוא ילד והוא הגיע למדינת ישראל והוא נמצא כאן שלושה חודשים, מהרגע הזה תפקידי גם מבחינת המשמעות של חייו, גם מבחינת הכלים שהוא יקבל וגם מבחינת הדימוי וההתערות שלו בתוך חברת הילדים, תפקידי זה לייצר תהליך עומק של הכלה חברתית.
שי פירון: עכשיו אני אגיד משהו.
שי פירון: בשונה ממה שנדמה, הלכתי לבקר.
שי פירון: הייתי בבית ספר באילת, שלומדים בו 27 ילדים, אני זוכר את המספר נכון אדוני?
<דרורי גניאל: יפה.
שי פירון: שלומדים בו 27 ילדים, ופגשתי אותם, דיברתי איתם, שוחחתי איתם.
שי פירון: הייתי שם, הלכתי לראות איך זה נראה.
שי פירון: דווקא באילת, בגלל כל מה שקרה בתהליך של האם ולא וכן בג"ץ ולא בג"ץ וכו', ביקרתי בבית הספר כדי לראות, לפני שלושה שבועות, ביום שישי, בזמן הריקוד בחצר.
שי פירון: ועברתי חוויה מאד מעניינת כדי לראות את התלמידים האלה.
שי פירון: זאת סוגיה שצריך לטפל בה, היא חלק מרצף של ביטויים נוראיים של הדרה בחברה הישראלית.
שי פירון: היא לא עומדת בפני עצמה, לצערי, לגנותנו, לבושתנו, תבחרו את המילה שאתם רוצים, זה לא משנה כרגע.
שי פירון: בכל אחד, כל קהילה מוצאת את האחר שלה וצריך לייצר פה איזה שהוא תהליך עומק.
שי פירון: אז קודם כל אני אומר, חייב להיות פה איזה שהוא דבר תרבותי.
שי פירון: הוא לוקח זמן.
שי פירון: זה לא יקרה ביום, צריך לדבר בשפה הזאת, יהיו לנו עוד הרבה כישלונות, נפגוש עוד הרבה מורים לא חכמים, בלי common sense, כנראה, מה לעשות?
שי פירון: כמו שאנחנו נפגוש גם ברחוב אנשים לא חכמים.
שי פירון: נצטרך להסביר עוד הפעם, להאיר פנים, לא לכעוס, לא לנזוף, אלא למצוא דרך איך עושים את השינוי הזה, כי 65 שנה גדלנו ככה.
שי פירון: זה כואב לי מאד, ובזה אני עוסק כמעט כל היום, בניפוץ הפחד ובהנמכת החומות, וביכולת לראות את האדם, את הנשמה שמאחורי כל אחד ואחד.
שי פירון: ואף אחד לא יכול לחשוד בי בוודאי, שזהותה היהודית של מדינת ישראל לא חשובה לי.
שי פירון: ואף על פי כן ולמרות הכל, אני חושב שזה מעשה מוסרי, הומאני ויהודי, נבואי ממדרגה ראשונה, להתייחס באופן שוויוני וראוי לכל אדם באשר הוא אדם.
שי פירון: עכשיו, נאמרה פה נקודה אחת שהיא מאד נוגעת בי.
שי פירון: אני רוצה לראות מה אני יכול לתרום בסוגיה של היכולת לאפשר לבוגרי מערכת החינוך הזו להיות בני שירות לאומי במסגרת כזאת או אחרת, שנראית לי דבר נכון מאד.
מיכל רוזין: למשל בכפרי הנוער עצמם.
שי פירון: אמרתי, נראית לי אתגר מעניין שצריך לטפל בו.
שי פירון: אני אומר לכם שאני אצא מכאן ואני אחשוב איך מטפלים בזה.
שי פירון: זה נראה לי מהלך ראוי, משותף למשרד הרווחה ומשרד החינוך, איך אנחנו מייצרים תקנים רלבנטיים באמת לבוגרי מערכת החינוך.
שי פירון: שירות צבאי לא במנדט שלי, שירות לאומי במנדט שלי, אז אני לא רוצה לדבר כרגע על מה שלא במנדט שלי.
מיכל רוזין: שירות לאומי זה מקסים.
שי פירון: אני לא רוצה לדבר על מה שלא במנדט שלי, כי חבל.
שי פירון: כי ככל שזה יהיה גדול יותר, אז יכולת היישום תהיה קטנה יותר.
שי פירון: במנדט שלי יש תקנים לרווחה וחינוך, יש תקני שירות לאומי, אז הנה, זה דבר שאנחנו יכולים לעשות בתיאום בינינו ולייצר בו איזה שיח.
שי פירון: אז אני אומר שהדבר הזה נראה לי למשל משהו בר מימוש, בשלבים, בתהליכים, בראיית עומק וכו'.
שי פירון: ולכן מה שאני מבקש בסיכום הדברים זה כך: אחד, הבעיה הזאת היא חלק מדמותה של מדינת ישראל כמדינה.
שי פירון: שתיים, אנחנו בתוך תהליך של רצון לשנות.
שי פירון: שלוש, תעזרו לי בשפה.
שי פירון: אל תתפסו את המקום, אל תאירו את הפינה החשוכה, כי יש הרבה כאלה.
שי פירון: בואו נאיר את הפינות המוארות.
שי פירון: דיברו פה על מחנות העולים, מרגש, מיוחד.
שי פירון: דיברו על בית ספר כדורי, דיברו על בית ספר הירדן, דיברו על מה שקורה בירושלים, יש את מה שקורה באילת.
מיכל רוזין: יש כבר ניסיון שנרכש ונצבר.
שי פירון: יש פה פינות אור, בואו נציף אותן.
שי פירון: בואו נשים אותן.
שי פירון: יש פה כמובן את ביאליק רוגוזין ואת הזכייה שלהם בתחרות ריצה שתוביל אותם לייצג את ישראל בתחרות עולמית.
<אלי נחמה: דווקא שם נראה שנצטרך את עזרתך.
שי פירון: אתה יודע גם שתקבלו.
<אלי נחמה: אני בטוח.
שי פירון: אבל מה, אתה תבקש ממני ואני אחזור עוד פעם ליוסי ורדי.
שי פירון: אז בקיצור אני אומר - - -
מיכל רוזין: עוד פעם הגענו לספורט?
<אלי נחמה: אלופי בתי הספר, לא אלופי הארץ.
שי פירון: אני אומר אנחנו נצטרך לחשוב באופן אמיתי איך אנחנו עושים את זה.
שי פירון: אז דבר שלישי, יש פה אנשים כמו עמירה חיים, מנהלת מחוז דרום, שמתמודדת עם חלק לא קטן מהתופעה.
שי פירון: אנשים פה באים עם נכונות.
שי פירון: אנחנו רוצים לסייע.
שי פירון: לא להכל אנחנו מודעים.
שי פירון: נייצר מהשיחה הזאת רשימה, נטפל בה נקודתית – דבר-דבר.
שי פירון: מה שצריך לבוא דרך המטה יטופל דרך המטה, מה שצריך לעבור דרך המחוזות – יעבור דרך המחוזות.
שי פירון: לא נפתור את הכל במאה אחוז, אני חוזר ואומר, כי זה חלק ממדיניות פוליטית של מדינת ישראל בסוגיה הזאת.
שי פירון: מה שנמצא במאה אחוז אחריות שלנו – נעשה הכל כדי שייפתר.