GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמוס ארבל: כך אנחנו פועלים בתוך הרשות.
<עמוס ארבל: יושבים על המדוכה, משקיעים בזה המון שעות והמון מרץ וחשיבה, כדי לעדכן, לתקן ולשנות נהלים בהתאם למציאות חדשה שנרקמת במדינת ישראל ב-2013, ודאי גם קודם לכן.
<עמוס ארבל: הנוהל היום של הפסקת הליך מדורג בעקבות אלימות הוא נוהל חדש יחסית, וגם הוא קיבל מספר שינויים ותיקונים בשנים האחרונות בעקבות פסיקה או בעקבות מקרים שקרו.
עדי קול: בגלל שאנחנו מצולמים, תוכל להסביר לכולם מהו הליך מדורג, ואיך הוא נפסק היום?
<עמוס ארבל: הליך מדורג הוא הליך שקיים במדינת ישראל לפי חוק, שאזרח ישראלי, איש או אשה, יכול להתחיל זוגיות עם בן זוג זר במדינת ישראל, שתחילתו כניסה מסודרת, חוקית למדינת ישראל, או אדם ששוהה כאן לפני כן באשרה של ב'1, אשרת עבודה, ואחרי שבודקים את מרכז החיים ובודקים את כל המסמכים, עוברים להליך שנקרא תושבות ארעית – שאדם מקבל תעודת זהות כחולה, בלשון העם - משהו כמו ארבע שנים – ולאחר מכן, אם הכול תקין, בהנחה שיש זוגיות ומרכז חיים פה במדינת ישראל, שאלה שני העקרונות המרכזיים – זוגיות משותפת תקינה ומלאה, ומרכז חיים בישראל – לא שהם רשומים בישראל אבל הם חיים בבלגיה – בודקים את הזוגיות המשותפת אחת לשנה דרך מסמכים, דרך ילדים, דרך נכסים משותפים.
<עמוס ארבל: הלשכה בודקת את זה, מארנונה עבור למסים עבור לביטוח לאומי, עבור לאיפה הילדים לומדים, נכסים משותפים, שאלות משותפות.
<עמוס ארבל: עושים ריאיון אחת לשנה בלשכה, ריאיון מקיף, שכל מקרה לגופו מבחינת עומק הריאיון והבדיקה עצמה, ולאחר מכן מחליטים אם מאשרים או מסרבים את הפנייה, ומחליטים בהתאם.
<עמוס ארבל: בהנחה שהזוגיות תקינה, אפשר להגיע בסוף ההליך המדורג להתאזרחות.
<עמוס ארבל: צריך לזכור שיש גם הליך מדורג לבני זוג שאינם נשואים, כולל בני אותו מין.
<עמוס ארבל: שם הכללים קצת יותר ארוכים, ושם עוברים ל-ב'1 - תקופה של שלוש שנים, ולאחר מכן א'5, ולאחר מכן אפשר להתאזרח.
<עמוס ארבל: זה ההליך המדורג.
<עמוס ארבל: אמרתי אותו בקצרה.
<עמוס ארבל: יש נוהל הליך מדורג לבני זוג נשואים, ויש נוהל בנפרד להליך מדורג, חיים משותפים בני אותו מין.
<צופית גרנט: 13 שנה, ארבעה ילדים, היריון חמישי, שני אנשים שגרים יחד תחת אותה קורת גג, למרות שהבית הוא לא הבית שלהם.
<צופית גרנט: יש כל כך הרבה מקרים.
<צופית גרנט: אין מקרה אחד.
<צופית גרנט: אני יכולה להביא לך עשרים מקרים.
<צופית גרנט: הבעיה הכי גדולה, שאתה לא מוכן להקשיב עכשיו.
<צופית גרנט: אני הקשבתי קודם, כי קיבלת רשות, ואני לא מקבלת רשות עכשיו.
עדי קול: הוא לא סיים.
<צופית גרנט: אני מבקשת סליחה אם לא סיימת.
<עמוס ארבל: נתבקשתי לעשות אתנחתא לגבי ההליך המדורג.
<עמוס ארבל: ברמה העקרונית, את יכולה לומר 13 שנה, עשרים שנה - אני כאן מתחייב לבדוק את המקרים אחד לאחד, ולתת את התשובה באופן מסודר ותקין.
<עמוס ארבל: לגבי הנוהל, בעקבות הישיבה האחרונה שהיתה כאן התכנסנו במסגרת ועדת הנהלים, ואושר על-ידי מנכ"ל הרשות התיקון הספציפי לגבי הנוהל בסעיף ג1(2).
<עמוס ארבל: התיקון במהותו הוא שבני זוג במקרים של אלימות – הנוהל עצמו מדבר על מקרה של אלימות, הפסקת הליך מדורג בעקבות אלימות – בן הזוג הזר, שהוא נפגע אלימות, לא מחויב להיות ברמה של א'5 כדי להעלות אותו לוועדה בין-משרדית, אלא גם כל מעמד אחר שהוא, כמובן, במסגרת אותה זוגיות.
<עמוס ארבל: גם במסגרת ב'1 או בהליך יותר מוקדם מ-א'5, נעלה את התיק לוועדה בין-משרדית.
עדי קול: ההערה, שבן הזוג האלים לא תפסיק את הפנייה.
<עמוס ארבל: נכון, גם אם לא קיבלו א'5.
עדי קול: זה הישג מאוד גדול בתור התחלה.
<עמוס ארבל: אם יש רשיון בתוקף.
<עמוס ארבל: אם היא עדיין בתוקף, אנחנו מאריכים את הרשיון.
<עמוס ארבל: אם יורשה לי בעניין הזה, ראשית, צריך לומר כמה מילים על הוועדה הבין-משרדית.
<עמוס ארבל: מהותה, היא ועדה הומניטרית.
<עמוס ארבל: היא נותנת מענה לכל המקרים שלא עלו בנוהל.
<עמוס ארבל: מתייחסים אליהם מאוד ברצינות.
<עמוס ארבל: זו ועדה שלא ועדה שרירותית, והיא לא רואה את המקרה בראייה של רשות האוכלוסין בלבד; יש שם נציג משטרה, יש שם בריאות, יש שם רווחה, יש שם חוץ – כל נציגי משרדי הממשלה.
קריאה: יותר משנתיים להיפטר מבעל אלים?
קריאה: שנתיים להסתתר אי שם בארץ זה לא הומניטרי.
<עמוס ארבל: אני סוקר את עבודת הוועדה.
<עמוס ארבל: יש תיקים שאנחנו דנים בהם מעל שעה בפורום הזה של כמעט 20 איש, ומכינים היטב את התיק, ולא מסתכלים רק בהיבטי הגירה.
<עמוס ארבל: הוועדה שומעת בראשות מנכ"ל הרשות, ומחליטה עם איזונים שונים ומגוונים במסגרת הוועדה.
<עמוס ארבל: ילד שהוא חולה, או או מקרה של אדם חולה, זה איזון מאוד חשוב ומשמעותי, להרחיק אותו או לא.
<עמוס ארבל: שהייה ממושכת וכל מיני סוגיות נוספות – תזכיר סעד, משרד הרווחה, חוות דעת שונות, משרדי ממשלה שונים, גם אם הם מנוגדים למדיניות ההגירה, אבל אנחנו מתייחסים לזה בכל הרגישות המתחייבת כדי לקבל את ההחלטה הנכונה.
<עמוס ארבל: המילה היא איזונים.
עדי קול: השינוי אומר: היום מתחילות את התהליך.
עדי קול: אם יש אלימות- - -
<עמוס ארבל: זה עולה לוועדה, ואם הגברת או האדם נפגע אלימות הוא באשרה שהיא בתוקף, מאריכים את האשרה עד יום קבלת ההחלטה של הוועדה.
מיכל רוזין: מה קורה אם לא התחיל הליך?
מיכל רוזין: אנחנו שומעות הרבה מקרים שבו או הבעל אומר לה: אנחנו בתהליך, אבל הוא לא מקיים את התהליך, או הוא אומר לה: נתחיל את התהליך, והוא מודיע למשרד הפנים: תפסיקו את התהליך - זה לא באמת אמתי, אני לא באמת נשוי לה, היא עובדת עליי.
קריאה: או אשה אחרת.
מיכל רוזין: תכף כולן יקבלו זכות דיבור, ואני בטוחה שתוסיפו על דבריי מקרים רבים, כי המציאות תמיד עולה על כל דמיון.
מיכל רוזין: אנחנו מדברים פה על מקרים, שאנשים לא מתכוונים להיות ישרים, טובי דרך.
מיכל רוזין: מדברים פה על אותם מקרים שבהם המדיניות שלכם, שבאה להיטיב, באה להקל, ללכת לקראת – אנשים מנצלים אותה ככלי כדי לפגוע בנשים.
מיכל רוזין: איך אנחנו עוקפים את הבעיה הזאת?
מיכל רוזין: אתה ממשיך להיצמד לנוהל, ואנחנו אומרות לך שיש מי שמצליח לעקוף את הנוהל באופן כזה שאותן נשים לא ייכנסו אליך לוועדה, כי הן לא חוקיות פה כבר, לפי הכללים שלך?
<עמוס ארבל: אתם מכירים, שיש ילד משותף?
<עמוס ארבל: המקרה עולה לוועדה בכל מקרה.
עדי קול: בסוף הישיבה הקודמת הדרישה שלנו היתה שכשיש ילד משותף, זה יעלה לוועדה הומניטרית – לא משנה מה.
עדי קול: זו ההחלטה?
עדי קול: כי זו החלטה משמעותית.
<עמוס ארבל: כן, זה תיקון בנוהל.
<עמוס ארבל: מעבר לזה, מי שיקרא את הנוהל, בסעיף ג8- - -
עדי קול: קודם כל, אנחנו מודים ושמחים ומעריכים מאוד.
עדי קול: זה הישג גדול.
<עמוס ארבל: מי שמכיר את הנוהל – סעיף ג8 מתוך הנוהל מדבר על כך שגם במקרים שהוכחה טענת אלימות, והמקרה לא עומד בקריטריונים והעברה לוועדה בין-משרדית מכוח הנוהל, כלומר בשום מצב אין להעלות את המקרה לוועדה הבין-משרדית, היות שהנוהל לא מאפשר אותו, אבל הוועדה התרשמה כי על פניו קיימים טעמים הומניטריים מיוחדים, מעבירים את התיק להמלצה להחלטת ראש הדסק, כלומר גם כשהוא לא עונה לנוהל, אבל ברמה של הלשכה- - -
מיכל רוזין: אין לנו הנוהל החדש.
עדי קול: הוא מכריז עליו עכשיו.
<עמוס ארבל: אנחנו משאירים פתח ברמה הלשכתית.
<עמוס ארבל: יש מושג, הוועדה הלשכתית, שזה ברמת הלשכה האזורית, ו-וועדה בין-משרדית.
<עמוס ארבל: כשמנהל הלשכה חושב, יש אפילו ניצוץ קטן שיש פה אלימות, הוא יכול להעביר אותה לרמה של המטה להחלטה, אם אנחנו דנים בה ברמת המטה, ולא בולמים אותו שם, ואומרים: לא עונה לנוהל – נותנים תשובה שלילית וזהו.
עדי קול: שמענו כמה הערות.
עדי קול: אחת, שהתהליכים ארוכים.
עדי קול: כולם אמרו לי שמשך הטיפול עד הוועדה לוקח הרבה זמן.
עדי קול: השאלה, האם זה יקצר את הנוהל?
עדי קול: ומה זה אומר, ניצוץ של אלימות?
עדי קול: שמענו תגובות במפגש הקודם, שמישהי הגישה תלונה אחת – זה לא היה מספיק, אמרו: אנחנו רוצים יותר מתלונה אחת, כי אם תלונה אחת, אז רק פעם אחת הוא הרביץ לה - זה לא נורא.
<עמוס ארבל: אנחנו לא אומרים שזה לא נורא.
<עמוס ארבל: יש מקרים של אלימות, שאין אפילו פתיחת תיק במשטרה, והיתה אלימות קשה במשטרה, מכל מיני סיבות של בני הזוג.
עדי קול: הקושי להגיע למשטרה הוא מאוד גדול.
עדי קול: לצערנו, גם היחס במשטרה הוא לא תמיד הולם.
<עמוס ארבל: גם כשאנחנו בודקים זוגיות בין בני זוג, אין נו כל הכלים שיש למדינה אולי מכל הסקטורים שלה- - -
מיכל רוזין: לכן יש פה ארגונים שאתם יכולים להיעזר בהם.
מיכל רוזין: מניסיון שלי בתפקידי הקודם, כשמגיעה אשה לארגון סיוע, שזה אנונימי, היא לא מקבלת מזה שום מעמד חוקי וכדומה, זה לא משטרה, היא לא מנצלת את המשטרה כדי לנסות במאבק בין-זוגי או מה שאתה טוען כרגע, אלא היא מגיעה לארגון סיוע ומקבלת עזרה ותמיכה, אני חושבת שלמשל, העדות של אותו ארגון סיוע, ארגון מלווה, תומך, מקלט לנשים מוכות, הוא עדות מספקת בשביל הוועדה כדי להעיד על אלימות.
<עמוס ארבל: מקלט של נשים מוכות – ודאי.
<עמוס ארבל: גם ארגוני הסיוע.
<עמוס ארבל: מקלט לנשים מוכות אפילו כתוב בנוהל.
<עמוס ארבל: גם מקרים אחרים.
<עמוס ארבל: אני מכיר פה את ניקול, אבל מקרים שגוף הומניטרי אחר- - -
מיכל רוזין: מקרים שעלו לוועדה הומניטרית, ולמרות שאותן נשים היו או במקלט לנשים או מלוות על-ידי ארגון סיוע שמכיר אותן, מכיר את הסיפור שלהן ומלווה אותן הרבה זמן, הוועדה לא הכירה בסיפור שלהן, לא הכירה במקרה.
מיכל רוזין: יש מקרה אחד פה, שנוכל תכף להעלות אותו, אבל הוא מקרה מייצג.
מיכל רוזין: באו פה גם מהמקלטים כדי להציג מקרים נוספים.
מיכל רוזין: האם אתה לא סומך על אותם ארגונים?
<עמוס ארבל: אני סומך על כולם.
<צופית גרנט: למה אין נציגים מאותם ארגונים אתכם בוועדה?
<צופית גרנט: עורכת דין, אשה משכילה.
<עמוס ארבל: הוועדה היא ועדה בין-משרדית.
<עמוס ארבל: לא נסתמך רק על ארגונים.
<צופית גרנט: למה?
<צופית גרנט: הארגונים האלה, העמותות האלה, הם הדבר היחיד- - -
<עמוס ארבל: את מוכנה לא להפריע?
<עמוס ארבל: את לא בתוכנית טלוויזיה.
<עמוס ארבל: את כל הזמן מתפרצת.
<צופית גרנט: איך אתה מעיז לצעוק עליי בכלל?
<צופית גרנט: אני חברה שלך?
<צופית גרנט: מה אתה צועק עליי?
<עמוס ארבל: זו לא תוכנית טלוויזיה, את לא צריכה פה רייטינג.
<צופית גרנט: אני לא בתוכנית טלוויזיה, להפך.
<צופית גרנט: אני לא מקבלת פה כסף.
<צופית גרנט: אתה לא יכול לדבר אליי כאילו אני חמור שלך.
<צופית גרנט: אני לא חמור שלך.
<צופית גרנט: מדובר פה באלימות.
עדי קול: אתן רוצות לקבל תשובה.
עדי קול: אנחנו מאוד מעריכים את זה, שהמנכ"ל נמצא כאן.
עדי קול: בואו נעשה את זה לפי סדר.
עדי קול: כולכן רשומות.
עדי קול: ניתן לכולם לדבר.
עדי קול: התגובות מקשות עלינו ומעוררות אנטגוניזם.
מיכל רוזין: תגיב בקרצה, כי אנחנו רוצים לשמוע.
עדי קול: תבין שאנשים מגיעים טעונים מאוד.
<עמוס ארבל: גם אנחנו מטפלים בזה יום-יום.
<עמוס ארבל: גם אנחנו רוצי לפתור את הבעיות ההומניות האלה שעולות.
<עמוס ארבל: אנחנו לא יכולים להסתמך רק על חוות דעת של ארגונים, אבל אמר עמוס – העובדים שלנו כל הזמן בקשר מול ארגונים.
<עמוס ארבל: הוא אמר ניקול, אבל יש גם אחרים, לא מעטים, עולים בפני הוועדה חוות דעת של ארגונים, בפני ראשי הדסקים שלנו.
<עמוס ארבל: יש קשר קבוע עם ארגונים.
<עמוס ארבל: לומר שאנחנו מתעלמים מארגונים?
<עמוס ארבל: הרי זה עיוות המציאות.
<דניאלה קהת: כל הנשים שאנחנו מטפלים בהן – לא שמענו מכם אף פעם.
<דניאלה קהת: אנחנו רודפים אחרי.
<דניאלה קהת: בקושי מצליחות להשיג משהו מכם.
<עמוס ארבל: להזיז משהו אתנו זה אולי לא לקבל את התשובות שהן רוצות.
מיכל רוזין: חשוב שתשמעו את הדוגמאות, כי אנחנו מוצפות בדוגמאות מהשטח.
מיכל רוזין: אנחנו שומעות אתכם.
מיכל רוזין: אנחנו רוצות לעשות חיבור מסוים, שהדברים יעלו בפניכם.
מיכל רוזין: חשוב שבוועדה הזאת תשב נציגה שהיא מומחית לנושא של אלימות במשפחה, אלימות מינית, שתכיר את הדברים, שתדע את הרגישות ותדע במה דברים אמורים.
מיכל רוזין: זה קריטי וחשוב.
מיכל רוזין: לא שאני מזלזלת במומחיות של מי שיושב שם, רק אין ספק שהמומחיות שנצברה פה לאורך עשרות שנים יכולה רק להועיל גם לכם, בלהגיע לפתרון הנכון או למסקנה הנכונה.
עדי קול: יש דיונים אחרי דיונים על הצורך והיכולת להיעזר בחברה אזרחית – נורא משמעותי.
עדי קול: עושים את זה בכל המשרדים.
עדי קול: אני חושבת שיש מקום לעשות את זה כאן.
עדי קול: אנחנו מאוד נשמח.
עדי קול: נתחיל עם מקרה שאנחנו עוקבים אחריו מהדיון הקודם.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: שלום, אני מנכ"לית מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ואלימות בנגב.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני פסיכולוגית.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני 18 שנה במרכז סיוע, סביר להניח שאני יודעת להבדיל בין סיפורים למציאות.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני רוצה שתסתכלו על התמונה של הילדה המהממת הזאת, שהיא חולה כבר חודשיים, ואנחנו לא יכולים לקבל לה מענה טיפולי.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: הילדה המדהימה הזאת, שהלוואי שהיו לנו כאלה פטריוטים במדינה שלנו כמו בנצ'י, ששנתיים אנחנו מסתירים אותה מקיבוץ לקיבוץ, ממתנדבת למתנדבת, כדי לתת לה מענה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: יש שלושה סוגים של נשים שסובלות מאלימות: מקרים שגבר אלים, ואשה, ופתאום הוא לא מתעניין בילד, ומשחרר אותה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: יש לה לאן לחזור, היא עוזבת את המדינה וחוזרת – פתרנו את הבעיה; המקרה השני, שילד הופך להיות קלף מיקוח, ואז הבעל לא משחרר את הילד, והאשה נמצאת בלי סטטוס, ועשרות מקרים, מזמינה אותך לבוא לבקר.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אביא לך אחד-אחד לראות, כי שם היא לא בסכנה – לא תוכלו לגרש; המקרה מהסוג השלישי הוא כמו של בנצ'י.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אמנם היא הגיעה לכאן כבת זוג, היא סבלה מאלימות - היא תספר על האלימות שסבלה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: עורכת הדין שבהתנדבות תוסיף את העניין המשפטי.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: יש לה ילדה מהממת, שאבא שלה לא רוצה אותה, אבל במדינה שלה הילדה הזאת היא ממזרה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: היא בושה לאמא.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אם היא תחזור עם הילדה הזאת למקום, יהיה לה עוני, ובמקרה של חבר העמים היא ילדה- - - .
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: שם היא פשוט ממזרה מישראל.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: הילדה הזאת תסבול.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: האמא לא תיתן לילד שלה לסבול כאן במדינה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אז היא מוכנה להיות כאן לבד, לעבור ממקום למקום, והיא מרוויחה במו ידיה את הלחם שלה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: היא לא מקבלת נדבות ולא מקבצת נדבות.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: היא תהיה אזרחים במדינה, שאתה ואני נהיה גאים בה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: תסתכל בעיניים שלי.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: היא גם לא מסתירה את הפנים שלה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אנחנו נדע לתת לה מענה, שאתם לא תגרשו.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: מבטיחה לכם.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני מספיק גדולה כדי להגן עליה, ויש לנו 250 כאלה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: זה כואב לי, כי אני רואה את המקרים האלה יום-יום, אבל יש משהו שמעבר לבירוקרטיה ואדישות.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני מתלהבת מהצעקות של צופית.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: הלוואי שיהיו לנו כאלה גם בכנסת, שהיא תפתח את המשרד שלה, שתצרח, כי הצעקה שלה היא הרגש, היא היופי של המדינה שלנו – אחרת אנחנו גם כלפי חוץ נהיה אכזרים כאלה, כמו שהיו אכזרים כלפינו.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני ממשפחה של ניצולי שואה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: האחים שלי שם ביד ושם.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אין לי אותם, השמות שם.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: לא ראיתי אותם בחיים, כי הם נספו שם.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני לא רוצה שבמדינה שלנו כך יתייחסו לאחרים.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: כואב לי, אני רוצה שתשאלו את בנצ'י.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: היא תענה על כל שאלה, וגם עורכת הדין שלה.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: על המקרה הזה יש עשרות מקרים, שחייבים שיתייחסו אחרת.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: כך יכולה להיות חלילה הבת שלך, שלי, האמא שלך, שלי, כל אשה אחרת.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אלימות זו תופעה.
מיכל רוזין: ליזה, תודה.
מיכל רוזין: צופית, תיזהרי – יש לך מתחרה.
עדי קול: מה המצב כרגע?
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: מסתירים אותה.
<יעל ורד: גירוש.
<יעל ורד: היה תאריך של הארכה של 60 יום.
<יעל ורד: אנחנו מעבר לתאריך.
<יעל ורד: רק לגבי נהלים, אכן יש נהלים – כולנו קוראים את הנהלים של משרד הפנים, ההומניטריים לאותה ועדה.
<יעל ורד: שני דברים עיקריים בנהלים: אחד, אשה שסבלה מאלימות, ונמצאת במקום מקלט וכו'.
<יעל ורד: יותר משנתיים שהיא מסתתרת.
<יעל ורד: חצי שנה לפני כן ברחובות, ואין משפחה ואין לאן להגיע; הנוהל השני, התלאי השני שצריך לעמוד, שיש חוות דעת של ארגוני סיוע או עובדים סוציאליים, שיש כל חוות הדעת, והשאלה, באיזה נוהל אנחנו לא עומדים.
מיכל רוזין: בנצ'י, בבקשה.
עדי קול: אנחנו שמחים שאת כאן שוב.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אני רק רוצה להסביר למה היא בוכה, והיא תדבר, כי הילדה חולה, ואנחנו לא יכולים לקבל מענה רפואי.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: יש שם סיפור.
<אליזבתה ניקולאיצ'וק: אנחנו צריכים לאסוף את הכסף כדי לממן כל בדיקה.
מיכל רוזין: ניתן לה את הזמן שלה.
מיכל רוזין: תעשי לנו סימן כשאת רוצה לדבר, בנצ'י.
מיכל רוזין: צופית, בבקשה.
<צופית גרנט: אני רוצה לומר שני דברים.
<צופית גרנט: קודם כל, למה יש פה בכלל מחנות?
<צופית גרנט: הרי אנחנו צריכים אותך.
<צופית גרנט: אני לא נגדך; אני צריכה אותך.
<צופית גרנט: האינטרס שלי, שהמשרד שלכם יהיה חלק מהמענה הזה למשהו מאוד קשה שמתקיים פה בחברה שלנו.
<צופית גרנט: אין מישהו חסין מזה.
<צופית גרנט: אני מכירה ילדה בשכונות סוציו אקונומיות מאוד גבוהות, מכפר שמריהו, שמקבלת כל יום מכות רצח מבעלה.
<צופית גרנט: זה לא חריג.
<צופית גרנט: אתה לא יודע מחר עם מי הבת שלך תתחתן.
<צופית גרנט: זה אמנם בשכבות הסוציו אקונומיות הנמוכות זה קורה הרבה יותר.
<צופית גרנט: אני נמצאת פה מסיבות נטו הומניטריות.
<צופית גרנט: אני לא בתוכנית טלוויזיה עכשיו.
<צופית גרנט: אני מלווה את טניה בשבועות האחרונים הרבה מעבר ל"אבודים", והיא לא היחידה שאני מלווה.
<צופית גרנט: אני מלווה את קלאודיה מ"אבודים", ועוד הרבה אנשים אחרים מהמקלטים.
<צופית גרנט: אז אני לא נגדך.
<צופית גרנט: אני זקוקה לך כדי שתעזור לנו לשנות חלק מהחוקים.
<צופית גרנט: למשל, אחד הדברים הכי קשים שקורים במדינה הזאת זה הזמן שהבירוקרטיה לוקחת לעצמה.
<צופית גרנט: זה לא תלוי רק בכם; זה תלוי בכם, במשרד המשפטים, במשרד הרווחה.
<צופית גרנט: זה תלוי במשולש הזה.
<צופית גרנט: מישהו צריך לתת על זה את הדעת.
<צופית גרנט: איזשהו שופט צריך לקבוע חוק חדש, ששם גבול ואומר: יש גבול לכמה זמן אנחנו מוכנים שאדם יסבול.
<צופית גרנט: הוא נמצא בתוך תהליך משפטי.
<צופית גרנט: במשך שנה השופטת לא נותנת לנו מענה, בית משפט לא עוזר לנו.
<צופית גרנט: מישהו צריך לעזור.
<צופית גרנט: אי-אפשר לסחוב אדם 13 שנה.
<צופית גרנט: האשה הזאת, שיושבת לידי, היא רק מקרה אחד מהרבה מקרים אחרים שאני מטפלת בהם.
<צופית גרנט: יש לה ארבעה ילדים ישראליים, יש לה פרנטר ישראלי, שעדיין לא התחתן אתה.
<צופית גרנט: היו גם סיבוכים של אלימות, אבל יש שיפור מאוד גדול, והאדם עצמו מוכן לעבור כל תהליך שיקומי שיש, ורוצה להתחתן עם האשה, אבל זה בכל זאת 13 שנה.
<צופית גרנט: זה הרבה זמן, והיא לא היחידה.
<צופית גרנט: אם הייתי אומרת: מקרה חריג – מילא, אבל אתם יודעים כמה מקרים יושבים אצלי על השולחן, ואני, מי אני?
<צופית גרנט: כולה שחקנית טלוויזיה קטנה, ילדת פנימיות עלובה מגיל 5.
<צופית גרנט: אני אבק.
<צופית גרנט: הדבר היחיד שמניע אותי זה הידיעה מה מרגיש אדם אבוד, שאין לו פעם בשבועיים-שלושה, אין לו לאן ללכת, ועוד לי יש משפחה.
<צופית גרנט: להם בכלל אין משפחה.
<צופית גרנט: היא אשה שיש לה ארבעה ילדים מקסימים, אמא שנותנת להם מענה, כשהיא חיה בתנאים לא תנאים, כי היא לא יכולה לעבוד, אין לה כסף, היא חיה אצל הסבתא של הילדים שלה.
<צופית גרנט: פעם בשבועיים בערך היא והפרטנר שלה מוצאים את עצמם בחוץ.
<צופית גרנט: אף אחד לא נותן להם מענה אמתי, והדבר הכי גרוע בעסק הזה – על הנשים האלה כל הזמן מרחפת עננה של איום, כל שעתיים מודיעים להם שתכף מוציאים מהם את הילדים, תכף שולחים להם את הילדים לאמנה, עוד שנייה מפזרים להם את הילדים למקלטי חירום ולפנימיות קלט.
<צופית גרנט: מישהו צריך להבין שהסבל הוא בלתי-נסבל.
<צופית גרנט: אני הולכת עכשיו לעשות ארבע תוכניות לפריים טיים על הרווחה.
<צופית גרנט: הסיבה שהיחידה שאני עושה את זה – כי אין ברירה, כי מישהו שבאמת אכפת לו, ויש אתי במאי, שהוא מוכן לעשות הכול כדי לעשות את זה, רוצה לעשות את זה.
<צופית גרנט: אני מסתובבת בשבתות במקלטים של ילדים שנלקחו מהמשפחות שלהם.
<צופית גרנט: הכול כל כך מבולבל.
<צופית גרנט: הדבר הכי קשה בסיפור הזה - אין דיאלוג.
<צופית גרנט: מה האינטרס של האשה הזאת לשבת פה מלבד הכרת הטוב, מלבד הרצון לעזור לאזרח, מלבד הרצון להיות עזר כנגד לך?
<צופית גרנט: אנחנו מבקשים ממך את הזכות להיות העזר כנגד לך.
<צופית גרנט: אני רוצה לעזור לך לשנות את החוקים לטובתך.
<צופית גרנט: אני רוצה לעזור לך להקל על האנשים האלה, אני רוצה לעזור לך לגרום לאשה הזאת ללכת לישון קצת יותר בשקט בלילה, ולקום קצת יותר עם כבוד בבוקר.
<צופית גרנט: היא אדם בלי כבוד.
<צופית גרנט: כשאני מצאתי אותה, מצאתי ליטרת הבשר, מסביב לה כלום.
<צופית גרנט: אדם בלי תעודת זהות, בלי כבוד, בלי עולם, בלי הורים, בלי כלום.
<צופית גרנט: נאנסה, נרצחה אלף פעמים.
<צופית גרנט: הילדים שלה הולכים להתגייס לצבא שלנו.
<צופית גרנט: יש לה בנים, יש לה בנות.
<צופית גרנט: הם הולכים להתגייס אלינו.
<צופית גרנט: אותם לא יגרשו מפה.
<צופית גרנט: אז למה היא צריכה שיהיה לה פה בעורף כל הזמן איזו ידיעה, שתכף לוקחים ממנה את מה שהיא ילדה, ואולי גם את הילד הזה תכף הולכים לקחת ממנה, ואין לה תעודת זהות?
<צופית גרנט: ועכשיו אולי היא תקבל תעודת זהות רק לשלוש שנים – בסדר, תנו לה תעודת זהות לעשר שנים בלי יכולת לבחור.
<צופית גרנט: אבל תנו לאדם זהות.
<צופית גרנט: איך ייתכן שחיים פה אנשים בלי זהות?
<צופית גרנט: כשקודם התפרצתי – אני זקוקה לכם.
<צופית גרנט: אני כמעט מתחננת - תעזרו לנו לשנות את החוקים.
<צופית גרנט: אני אומרת את זה במקביל בחדרי-חדרים.
<צופית גרנט: אני אומרת את זה ברווחה, אני אומרת למאיר כהן.
<צופית גרנט: תראו מה קורה אצלכם.
<צופית גרנט: עשיתי הפגנה השבוע של זעקת האמהות עם איזו שופטת שאמרה שם דברים.
<צופית גרנט: אנחנו זקוקים לעזרה, ואני חושבת שאין גוף שיכול לעזור לך יותר מהנשים האלה, שזה מה שהן עושות בחיים.
<צופית גרנט: הן צריכות להיות חלק מהעבודה שלכם.
<צופית גרנט: הן צריכות להיות חלק מהישיבות שלכם.
<צופית גרנט: לפחות פעם בחודש להתעדכן, כי הם יודעים יותר טוב מכל אחד אחר מה טוב לנשים האלה.
<צופית גרנט: הן יודעות טוב יותר ממך וממני מה המצוקה.
<צופית גרנט: בסוף אנחנו לא ישנות בלילה, ובסוף טניה יודעת שאם תהיה לה בעיה הכי גדולה ב-03:00 בבוקר, אולי אני אהיה זו שאלך לקחת אותה.
<צופית גרנט: אף אחד מהכנסת לא הולך לקחת את האנשים האלה אליהם הביתה.
<צופית גרנט: בסוף הנשים האלה ישנות אצלנו, אצלה ואצלה, והן יודעות מה הנשים האלה צריכות.
<צופית גרנט: יש גם גברים כאלה – זה לא רק נשים; היום אנחנו מדבריות בעיקר על נשים.
<צופית גרנט: אנחנו צריכים שיתוף פעולה אמתי, דיאלוג, מישהו מהמשרד שלך, שזה התפקיד שלו – לעבור בין העמותות, ולדעת יום-יום מה קורה שם.
<צופית גרנט: אני לא פה בשביל תוכנית טלוויזיה, תאמין לי.
עדי קול: טניה, אני לא יודעת למי יצא לראות את הפרק המדהים בסדרה של צופית.
עדי קול: את מדהימה.
עדי קול: אמרת בפרק כמה פעמים שאין ברירה, צריך להיות חזקים.
עדי קול: אנחנו רוצים לתת לך הזדמנות, שתהיה גם ברירה אחרת – לחיות ולא רק לשרוד.
עדי קול: אני מאוד מודה לך שאת פה, ומאוד מקווה שנוכל לעזור לך.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: לכם יש הכול, ולי אין כלום.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: קשה לי לדבר.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אני רוצה לעבוד וללכת לעבודה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אף אחד לא מקבל אותי.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אין לי שום עבודה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אין לי לא רופא, לא כלום.
מיכל רוזין: על איזו אשרה את כרגע?
<ריטה חייקין: אין אשרה.
<ריטה חייקין: הגשנו במיוחד, מטעמים הומניטריים.
מיכל רוזין: זה נדחה או בהמתנה?
<ריטה חייקין: אנחנו עדיין ממשיכים להיות בהמתנה.
<ריטה חייקין: הגשנו ב-14.12.12 עם הכוחות שהיו יחד עם התוכנית.
<ריטה חייקין: אנחנו ממשיכים להיות בהמתנה.
<ריטה חייקין: ב-2 באוקטובר הסתיימה האשרה, ואנחנו ממשיכים להיות בהמתנה.
עדי קול: בזמן המתנה מקבלים מעמד כלשהו?
<ריטה חייקין: לא.
עדי קול: איך זה הגיוני שהתהליך התחיל, ואתם יודעים שיש אשה ויש לה ילדים, אבל לא נותנים לה מעמד זמני וזכויות בסיסיות?
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אני כבר 13 שנה פה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: פגשנו במשרד הפנים וכל מיני מסמכים הבאנו.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: הם אמרו: לכי לחו"ל, תביאי את המסמכים מאמא שלך.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אבל אמא שלך מתה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: תלכי לקבר להביא את המסמכים?
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: זה קשה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: רק עכשיו פגשתי את האחים שלי.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: גם שמכרו אותי.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: גדלתי בבית יתומים.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: גם באלימות, בכול.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אבל אף אחד לא מוכן להסתכל עלייך.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: את כאילו לא קימת פה, את כאילו באוויר.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אף אחד לא מוכן לעזור – לא תעודת זהות, לא קופת חולים, לא שום דבר.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אין מסמכים, אין כלום.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: עכשיו אני צריכה ללדת, וצריכה לשלם על הלידה וכל זה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: מאיפה אקח כסף?
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: מאוד קשה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: מבקשים גם עזרות מעמותות אחרות.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אנחנו לא מוכנים לעזור לך, את כאילו לא קיימת פה.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: את פה 13 שנה, ואף אחד לא שם לב אליך.
מיכל רוזין: כמובן, נבקש תשובות בעניין.
<טניה-טאטיאנה גיאורגיוק: אם לא ראיתם את הסדרה- - -
מיכל רוזין: מרוב דמעות אי-אפשר לראות את הסדרה הזאת.
<צופית גרנט: מדובר בבחורה שנחטפה על-ידי ארגון שהוא גם מולדבי, גם ישראלי, של סחר בנשים.
<צופית גרנט: היא נחטפה, נסחרה לזנות, בסופו של דבר הבחור הישראלי גבי, שהפך להיות הפרטנר שלה ואבי ילדיה, הוא קנה אותה, ומאז היא נמצאת אתו.
<צופית גרנט: מערכת היחסים היתה בהתחלה מורכבת, הכול היה טיפה אלים, אבל בסופו של דבר גבי עושה דרך מאור ארוכה.
<צופית גרנט: הוא מתפקד כאבא, הוא מתפקד כפרטנר, הוא מנסה לעשות הכול הכי טוב.
<צופית גרנט: אין לה דיור.
<צופית גרנט: ב-13 שנה בארך – היא הגיעה לכאן גם די חולה.
<צופית גרנט: אין לה ביטוח, אין לה ביטוח רפואי.
<צופית גרנט: אני לקחתי אותה לגניקולוג שלי, שאמר לי: אם מישהו יידע שהיא היתה אצלי – כי היא הגיעה אליו לבית החולים – לוקחים לי את הרשיון, כי את האולטרה סאונד ואת כל הדברים הוא עשה לה באופן לא חוקי, רק כדי לראות שהעובר שלה בסדר והכול בסדר.
<צופית גרנט: איך יכול להיות, בחורה שלא יכולה ללכת להיבדק?
<צופית גרנט: איך יכול להיות שאפילו בקופת חולים אין מחלקה מיוחדת לאנשים האלה, הומניטרית?
<צופית גרנט: חייבים לשנות את זה, חייבים להפוך את העולם.
<צופית גרנט: אין דרך אחרת.
<צופית גרנט: זה לא ייתכן, זה לא הגיוני, זה פתטי.
<צופית גרנט: זה בני אדם.
<צופית גרנט: או מידת הרחמים - או מדברים על זה שהיהודים הם האנשים הכי רחמנים, או מתאכזרים באופן כל כך קשה.
<יעל ורד: היא היתה ברחוב.
<גבי רפאלי: ארבעה ילדים היא לא עשתה בדיקה.
<גבי רפאלי: רק בתינוק הזה, שצופית התערבה במקרה – לא זז לה התינוק, היא פחדה, ופנתה לצופית.
<גבי רפאלי: אף קופת חולים לא קיבלה אותה.
עדי קול: בדיון הקודם הצגנו שני מקרים.
עדי קול: במסגרת הדיון הצלחנו להיעזר בכם ולקבוע דיון ללוועדה הומניטרית, מה שהארגונים והנשים לא הצליחו קודם.
עדי קול: אני מקווה שהיום בסוף הישיבה תגידו לנו תאריך לוועדה הומניטרית, למקרים שנמצאים כאן, כי אנחנו לא יוצאים מפה אחרת.
עדי קול: לגבי הנוהל, האם בסופו של דבר , מדובר פה בנשים נפגעות אלימות.
עדי קול: אחרי הוועדה, האשרה שלהן לא תהיה תלויה בגבר בשום צורה – אנחנו יכולים להבטיח את זה, אני מקווה.
<אמנון בן עמי: לפני התשובה על הנוהל אני רוצה להתייחס לדברים שנאמרו.
<אמנון בן עמי: מעולם, בשום מקום, אין אחד שיכול לטעון שאנחנו נמצאים משני צדי מתרס, בשום מקום.
<אמנון בן עמי: מי שנמצא בוועדות בכנסת ומי שנמצא בדיונים אצלנו יודע כמה עשרות מקרים אנחנו מאשרים וכמה אשרות לעבודה אנחנו נותנים לנשים וגברים, שמבחינת הנוהל היבש, אי-אפשר היה לתת.