GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: טעמים הומניטריים מיוחדים, זה מצמצם ובעצם זה הפך להיות המסלול הראשי כי בעצם אין מסלול אחר שנותן לפניות שהן לא אולי מקרים הומניטריים אלא באמת פניות אולי שגרתיות יותר אבל שהן צריכות לקבל מענה.
מיכל רוזין: אני שמחה לשמוע שאין בעיה עם עובדת שמקבלת את האשרה הזאת שהיא בעייתית כמובן, את הנייר הזה.
מיכל רוזין: זה מכתב שאומר שהיא עדיין בדיון.
מיכל רוזין: לכן היא יכולה לצאת לחוץ לארץ ו לחזור ארצה.
מיכל רוזין: יש בעיה, והיא הועלתה כאן בצורה ברורה, של נגישות המידע.
מיכל רוזין: אין אחידות כנראה במידע שניתן, לא במשרד הפנים ולא בלשכות.
מיכל רוזין: שמענו את זה כאן ואין טעם להתכחש.
מיכל רוזין: עדיף להגיד ששמענו ואנחנו נרענן את הנוהל.
<משה נקש: הנוהל מפורסם באינטרנט.
<משה נקש: אין עניין של נגישות.
<משה נקש: כולם רואים אותי.
מיכל רוזין: נאמר כאן שחיפשו באינטרנט ולא מצאו.
מיכל רוזין: טוב שקיימנו את ישיבת הוועדה והציבור שומע אבל חשוב שגם הלשכות הפרטיות, ארגוני זכויות וגם ארגוני הנכים, כולם יקבלו את המידע הזה והוא יהיה נגיש לכולם.
מיכל רוזין: הוא חשוב ביותר.
מיכל רוזין: מדובר כאן הרבה פעמים בהצלת נפשות.
מיכל רוזין: שמענו את זה ולכן דבר ראשון צריך להנגיש מידע.
מיכל רוזין: צריך לשנות גם את המדיניות כדי שהמידע יהיה נכון ומותאם למציאות, אבל צריך קודם כל שהמידע שכן קיים, כמו הנושא הזה, יונגש לציבור.
מיכל רוזין: אני מאוד מודה לכם.
מיכל רוזין: שוב, אני מתנצלת בפני מי שלא הספיק לדבר אבל בוודאות זאת לא הישיבה האחרונה בנושא הזה.
מיכל רוזין: צהרים טובים לכולם.
מיכל רוזין: אנחנו מציינים השבוע את יום המאבק הבין לאומי נגד אלימות כלפי נשים.
מיכל רוזין: אנחנו מציינים אותו באופנים רבים, גם בוועדות הכנסת השונות, גם במליאה, גם בהצעות לסדר, נאומים בני דקה, הצעות חוק שעולות בנושא וכמובן בוועדה שלי אני מבקשת לדון בכל הנושא של טיפול בתופעת האלימות המינית כלפי מהגרות עבודה, בעיקר עובדות סיעוד ועובדות חקלאות.
מיכל רוזין: אנחנו נפרוס גם את התופעה וגם את האופן שבו הנושא מטופל.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר בגילוי נאות שבתפקידי הקודם כמנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בשנת 2011, אם אני לא טועה, יזמתי דיון בוועדת הסחר בראשותה של חברת הכנסת לשעבר אורית זוארץ שם דנו בנושא הזה וחשפנו אותו לראשונה.
מיכל רוזין: העלינו את הנושא על סדר היום של הכנסת ובעקבות כך היו כמה מהלכים - שבהמשך נפרט אותם - עם רשות ההגירה, מרכזי הסיוע, והיה ניסיון לעשות טיפול מערכתי בתופעה.
מיכל רוזין: אנחנו נפגשות כאן היום על מנת לנסות לראות מה השתנה, האם השתנה, כיצד מטופלת הסוגיה והאם היא מקבלת את המענה המתאים.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר שוב שלא סתם התחלתי בכך שזה יום כולל בו דנים בנושא בוועדות רבות בכנסת.
מיכל רוזין: הנושא של אלימות כלפי נשים בכלל ואלימות מינית בפרט הוא נושא שנמצא בכל מקום, בכל שכבות האוכלוסייה, בכל המעמדות הסוציו אקונומיות, בכל קבוצה, בכל מערכת יחסים שקיימת בעיקר בין נשים לגברים מתוך אי השוויון המגדרי.
מיכל רוזין: יש אלימות כלפי נשים, אלימות פיזית ואלימות מינית.
מיכל רוזין: אנחנו גם יודעות שכאשר מדובר בקבוצות שהן קבוצות מוחלשות, נשים מוחלשות, בין אם הן מהגרות עבודה, בין אם הן עולות חדשות, בין אם הן עובדות קבלן למשל, כאשר הסיטואציה שלהן, המצב החברתי שלהן מאלץ אותן או מקשה עליהן להתנגד, אנחנו יודעים שיש מצוקה רבה יותר לתופעה.
מיכל רוזין: חייבים לומר שבאמת תופעת ההטרדה המינית היא תופעה חוצת גבולות, חוצת קבוצות אוכלוסייה, וחשוב לומר את זה.
מיכל רוזין: אנחנו כאן בוועדה נעסוק בנושא של עובדות זרות כי זה המנדט של הוועדה, אבל כמובן שזאת תופעה שהיא רחבה יותר והיא קיימת.
מיכל רוזין: אני חושבת שטוב עשתה המערכת שהכירה בכך שהתופעה קיימת כפי שהיא מכירה אותה במקומות אחרים.
מיכל רוזין: הדבר הגרוע ביותר שאפשר לעשות מול אלימות כלפי נשים, בתוכה גם ילדות, ילדים, קטינות וקטינים, זה לעצום עיניים ולהגיד לא בבית ספרנו, אצלנו זה לא קורה, אין תופעה כזאת – זה קורה בכל מקום.
מיכל רוזין: כאשר יש מיעוט תלונות ומיעוט דיווחים, זה מעיד לא על כך שאין מקרים אלא על כך שהמערכת לא פתוחה או נגישה כדי לקבל את הדיווחים והמקרים.
מיכל רוזין: אני תמיד אומרת למשטרה שאני רוצה לראות יותר מקרים.
מיכל רוזין: זה לא אומר שיש יותר פשיעה אלא זה אומר שיש יותר טיפול בפשיעה כי הפשיעה היא הרבה יותר רחבה.
מיכל רוזין: האחוזים שמגיעים – אנחנו יודעים את זה מכלל המספרים – להתלונן במשטרה בכלל, הם אחוזים אפסיים.
מיכל רוזין: משרדי הממשלה, הדיווחים לממונות עומדים על מספרים בודדים ביותר.
מיכל רוזין: אני רוצה שנתייחס לתופעה עליה אנחנו מדברים היום לא בחלל ריק אלא מתוך תופעה כוללת שהכנסת היום נדרשת להתייחס אליה ולטפל בה, אבל כמובן שאנחנו נתמקד היום בנושא של עובדות זרות בישראל.
מיכל רוזין: 43,368 עובדות זרות בענף הסיעוד בישראל.
מיכל רוזין: על פי הפניות, גם לארגוני סיוע וגם לרשויות, אנחנו יודעים על מקרים – אני לא רוצה להגדיר אותם כרבים או לא, אני חושבת שהאחוז לא משתנה – של הטרדות מיניות וניצול מיני שחלקם עוברים את הסף הפלילי ומגיעים לכדי טיפול וחלקם אולי לא.
מיכל רוזין: אני חושבת שחשוב לומר שהתופעה הזאת של עובדות סיעוד – ותכף נדבר גם על עובדות חקלאות – היא שמדובר כאן על מאפיין מאוד ייחודי שלא קיים במקומות אחרים.
מיכל רוזין: במקומות אחרים העובדות לא נשארות ללון בבית המעסיק, העובדות לא צריכות לרחוץ את המעסיק, הן לא צריכות להיות זמינות לו במשך 24 שעות ביממה.
מיכל רוזין: יש כאן מאפיינים שהם בכל זאת ייחודיים ושונים ובמקומות כאלה יש חשש לכך שאותן עובדות ינוצלו אף יותר מעובדות שלא מועסקות באופן הזה.
מיכל רוזין: לכן אנחנו חושבים שלדבר על הסוגיה הזאת זה נושא קריטי, מהותי וחשוב מכיוון שיש כאן באמת אוכלוסייה שהיא אוכלוסייה מוחלשת מעצם היותה מהגרת עבודה, מעצם היותה אוכלוסייה זרה שאין לה נגישות לרשויות כמו לאוכלוסיית האזרחים במדינת ישראל ומדובר באמת באופן תעסוקה שיכול להוות פרצה לניצול מיני וניצול אחר.
שמעון סולומון: בלי להרחיב, הנושא הוא חשוב.
שמעון סולומון: כמו שאמרה היושבת ראש, מתלוננים בכל הארץ בלשכות הרווחה ובמשרדים רבים, אבל ברור שתמיד המספר שמציינים אותו הוא בהכרח הרבה יותר גדול ממה שהוא.
שמעון סולומון: זה כמעט קבוע וקורה באוכלוסיות חזקות או חלשות.
שמעון סולומון: זה המספר שמוסרים אותו הוא בהכרח קטן מכפי שהוא בפועל כי לא כולם מתלוננים.
שמעון סולומון: כאן זה על אחת כמה וכמה.
שמעון סולומון: יש פחדים להתלונן כי בעצם מדובר בתעסוקה, בעבודה, חלקם אולי מרגישים כאן נרדפים, ולכן לא כולם פונים.
שמעון סולומון: הבעיה כאן היא הרבה יותר חמורה.
שמעון סולומון: אני מקבל הרבה פניות של עובדים זרים, לא רק שחורים ופליטים, שבאמת מרגישים נרדפים.
שמעון סולומון: לפעמים מנצלים אותם מינית בכל מיני טכניקות.
שמעון סולומון: אני מבקר בהרבה מקומות ושומע.
שמעון סולומון: אני רוצה להעלות את הדיון למעלה.
שמעון סולומון: אנחנו לא מדברים רק על העובדים הזרים.
שמעון סולומון: אנחנו לא מדברים על אותם אנשים שהם חסרי אונים אלא אני מדבר עלינו כחברה.
שמעון סולומון: אני רוצה שנדבר עלינו כחברה, איך אנחנו מתנהגים, מה אנחנו רוכשים ואיזה מסר אנחנו נותנים.
שמעון סולומון: תאמינו לי, הדיון הוא הרבה יותר מאשר דיון על עובדים זרים שסובלים אלא הוא על דמותה של החברה הישראלית.
שמעון סולומון: הדיון הוא עלינו.
שמעון סולומון: לכן אני רואה חשיבות גדולה מאוד אם נדבר על כך ואחר כך נוציא מסר.
מיכל רוזין: נטע משה, בבקשה.
מיכל רוזין: תחשפי בפנינו את העובדות.
מיכל רוזין: אנחנו יודעים שתמיד בנושא הזה של אלימות מינית, חלק גדול מהעובדות או חלק גדול מהמספרים לא קיימים בפנינו אבל בואי נחשוף מה כן קיים.
<נטע משה: צהרים טובים.
<נטע משה: אני נטע ממרכז המחקר והמידע של הכנסת.
<נטע משה: אנחנו ניסינו לעשות כאן איזושהי סקירה קצרה לגבי ערוצי דיווח וטיפול שקיימים הן מול הרשויות והן מול הארגונים.
<נטע משה: כאמור, זאת תופעה שנדונה כאן בעבר ולכן אני לא אסקור את המאפיינים למרות שזה בוודאי יעלה.
<נטע משה: אם אנחנו מסתכלים באופן כללי, כשעובדת זרה חוותה איזושהי הטרדה, פגיעה מינית, לאן היא יכולה לפנות, יש לה את המשטרה, רשות האוכלוסין וההגירה, הממונה על זכויות עובדים במשרד הכלכלה ובכל אחד מהמקומות יש את ההליך שלו והמקרים בהם הם יכולים לטפל.
<נטע משה: אני מניחה שהמשטרה תרחיב בסמכויות החקירה ורשות האוכלוסין וההגירה מנהלת הליך מינהלי שהוא כולל שימוע ואפשרות לפסילה של היתר או הגבלת היתר של המעסיק.
<נטע משה: הממונה על זכויות עובדים במשרד הכלכלה מתרכזת יותר בחוקי העבודה אבל גם אליה, אם מגיעה פנייה כזאת, יש את היכולת לפנות לגופי הרשויות האחרים.
<נטע משה: מעבר לכך יש לנו את הלשכות הפרטיות, להן יש עובדים סוציאליים שצריכים לעשות ביקורים ובמסגרת זאת, אם הם נתקלים ונחשפים לתופעה, חובה עליהם לדווח על כך וזה על פי נוהל הלשכות הפרטיות.
<נטע משה: יש לנו את ארגוני הסיוע, בין אם סיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית ובין אם ארגוני סיוע שמטפלים בעובדים זרים שגם אליהם פונים.
מיכל רוזין: וחברות הסיעוד.
<נטע משה: כאמור, הנתונים שיש לנו הם נתוני דיווח.
<נטע משה: אנחנו צריכים לזכור זאת.
<נטע משה: כמובן שזה לא מציג את התופעה.
<נטע משה: אני לא אנסה לגזור מזה את גודל התופעה.
<נטע משה: נגיד שקיבלנו את הנתונים האלה מכמה גופים כאשר יש גופים שלא קיבלנו מהם את הנתונים אבל הם נמצאים כאן ויוכלו לשתף את כולנו, שזאת רשות האוכלוסין וההגירה ואיגוד מרכזי הסיוע שמהם לא התקבלו הנתונים.
מיכל רוזין: הם סמכו עלי שאני אספק אותם.
<נטע משה: משטרת ישראל.
<נטע משה: אני אומר באופן כללי ואם נידרש אחר כך להרחיב לאור מה שהיא תגיד, נפרט יותר.
<נטע משה: מתחילת 2009 עד סוף אוקטובר 2013 אנחנו יודעים שנפתחו 251 תיקים בגין עבירות מין כלפי זרות.
<נטע משה: זה כולל גם עובדות זרות וגם תיירות או שנמצאות כאן באשרה לא מוגדרת.
<נטע משה: מבין אלה יש 21 תיקים שהם עדיין בחקירה.
<נטע משה: הרוב המוחלט הועבר להליך של תביעה.
מיכל רוזין: מה קרה בתביעה?
<נטע משה: אם אנחנו מסתכלים כמה מבין התיקים האלה שנפתחו בשנים האלה, מה ההשתלשלות שלהם וכמה נסגרו ברבות השנים, אנחנו מדברים על 170 תיקים שנסגרו, שזה בערך 67 אחוזים.
<נטע משה: לגבי פילוח העבירות בהן יש תיקים – אנחנו לא יודעים לגבי כלל העבירות – כמאה תיקים מדברים על אונס, 130 תיקים מדברים על מעשים מגונים בכוח ושלא בכוח ו-21 תיקים בגין הטרדות מיניות.
מיכל רוזין: את רוצה להגיד את המשפט החשוב הזה שרק שניים מתוך 170 התיקים נסגרו מחוסר אשמה?
מיכל רוזין: הטענה הפופולרית של תלונות שווא, אני מניחה שרוב התיקים נסגרו מחוסר עניין לציבור, מחוסר ראיות וכדומה ולא מחוסר אשמה.
מיכל רוזין: רק שניים נסגרו מחוסר אשמה.
מיכל רוזין: שוב, הנתון של 67 אחוזים הוא לדעתי הנתון הכולל של התביעה לגבי סגירת תיקים באלימות מינית בכלל.
<נטע משה: סיבות לסגירת התיקים.
<נטע משה: מחציתם זה מחסור בראיות וזה די דומה לנתונים שכשאנחנו מדברים על ישראליות.
<נטע משה: לגבי אי ידיעת זהותו של העבריין, 21 אחוזים והיתר הן סיבות אחרות וחוסר עניין לציבור.
<נטע משה: לגבי הממונה על זכויות עובדים במשרד הכלכלה.
<נטע משה: למרות שזה ערוץ קיים, הדיווח אליה הוא מאוד מאוד מזערי והוא עומד על בין פנייה אחת לשתיים בשנה, וגם זה לפעמים מגיע על רקע של פנייה כוללת, על מכלול של תלונות.
<נטע משה: ארגוני הסיוע.
<נטע משה: אלה נתונים שקיבלנו מקו לעובד בשנת 2012 לגבי 15 עובדות בתחום הסיעוד.
מיכל רוזין: 15 שהסכימו להתלונן.
<נטע משה: תשע הסכימו להגיש תלונה כנגד המעסיק או רשות האוכלוסין.
<נועה שאואר: בסביבות עשר נשים הגישו, אבל להגיש ממש עדות במשטרה הגיעו חמש נשים.
מיכל רוזין: נטע תסיים ואז תיתנו לנו סקירה שלכם.
<נטע משה: ארגוני הסיוע ורשות האוכלוסין.
<נטע משה: נשמח לדעת לגבי הטיפול המינהלי.
<נטע משה: זאת הייתה סקירה מאוד קצרה.
<נטע משה: אני חושבת שהצבנו כאן נקודות לדיון וזה בוודאי דבר שיעלה.
<נטע משה: אלה דברים שעלו לאורך השנים לגבי אפשרויות התמודדות מפנים שונים של התופעה הזאת.
מיכל רוזין: תכף נגיע למשטרה ולרשות ההגירה.
מיכל רוזין: לפני כן אנחנו רוצים לשמוע את המספרים או הנתונים כפי שהם מגיעים לארגונים.
<עידית לבוביץ': אני אדבר בקצרה על סיעוד ונועה על חקלאות.
<עידית לבוביץ': אני כן חוזרת לסקירה.
<עידית לבוביץ': מלבד חברות כוח האדם שאחראיות לשלוח עובד סוציאלי לבתים אחת לחצי שנה, רוב עובדות הסיעוד מועסקות אצל קשישים, זכאי גמלת סיעוד, והקשישים האלה עובדים עם חברה נוספת שהיא חברת הסיעוד שהיא זאת שמעבירה את הכספים של הביטוח הלאומי והן חייבות לשלוח עובד סוציאלי אחת לרבעון.
<עידית לבוביץ': תיאורטית עובדת כזאת אמורה לראות ארבע פעמים בשנה לפחות עובדת סוציאלית בבית.
<עידית לבוביץ': זה שיש כאלה שלא רואות אף פעם, זה כבר נושא להמשך.
<עידית לבוביץ': אני רק אומרת שחברות כוח האדם אמורות לראות את העובדת פעמיים בשנה וחברות הסיעוד אמורות לראות את העובדת ארבע פעמים בשנה.
<קריאה: חברות הסיעוד יותר.
<קריאה: זה שש פעמים בשנה אבל שלושה מהביקורים הם על ידי עובדת סוציאלית ושלושה על ידי בקר שזה גם אדם שאמור להיות זמין לצורך העניין.
<עידית לבוביץ': לגבי המספרים.
<עידית לבוביץ': המספרים שנטע מסרה הם לגבי עובדות שהסכימו להתלונן.
<עידית לבוביץ': זאת אומרת, כאלה שהסכימו שנעביר את הפנייה שלהן או למשטרה, שאלה המספרים המאוד נמוכים ומאוד ספורים – בשל הזרות ובשל עניינים תרבותיים כאלה ואחרים והן כמובן חוששות מאוד לגשת למנגנונים שנתפסים בעיניהן כמנגנונים של המדינה, של הממשלה בכלל.
<עידית לבוביץ': משרד הפנים הוא אחד הגורמים המאיימים ביותר מבחינת העובדות.
<עידית לבוביץ': הפיליפיניות שעובדות, במיוחד אלה שנמצאות כאן עם רישיון ואשרה, החשש הגדול ביותר שלהן הוא לא אם ייאנסו או אם הן יוטרדו אלא אם הן יאבדו את האשרה.
<עידית לבוביץ': לכן הרבה מאוד פעמים הן לא התלוננו, מהחשש הזה שהתלונה תוביל חלילה לאובדן מעמד, לביטול אשרה, למאסר או לגירוש.
<עידית לבוביץ': לכן תלונות באמת בודדות עוברות למשטרה וזה רק במקרה שהעובדת בדרך כלל כבר סיימה לעבוד או מיצתה את תקופת השהות המותרת שלה בישראל וכביכול אין לה יותר מה לסכן.
<עידית לבוביץ': בהקשר הזה אני חייבת להגיד ששיתוף הפעולה עם המשטרה הוא כזה שאנחנו מעבירים את התלונות בהסכמת העובדת ישירות למיכל.
<עידית לבוביץ': העובדת לא צריכה לגשת באופן עצמאי ולחפש את עצמה בתחנת משטרה.
<עידית לבוביץ': בדרך כלל פונים אליה, יוצרים אתה קשר ומזמינים אותה.
<עידית לבוביץ': שיתוף הפעולה עם המשטרה במקרה הזה הוא מעולה ולא פחות מזה.
מיכל רוזין: את יודעת להגיד לנו פילוח – לא מדויק, אבל בערך, באחוזים – כמה נפגעות מהמעסיק במובן המטופל הסיעודי או הנכה וכמה נפגעות מהסביבה של המעסיק?
מיכל רוזין: זאת אומרת, המעסיק בצורה רחבה, המשפחה הרחבה?
מיכל רוזין: כמה נפגעות שלא במסגרת העבודה?
מיכל רוזין: כלומר, הן נפגעות מבני הקהילה למשל.
<עידית לבוביץ': בחמש השנים שאני מתעסקת בנושא, עובדת אחת נפגעה שלא במקום העבודה.
<עידית לבוביץ': זאת אומרת, מישהו שבאמת תקפו אותה ברחוב באישון לילה.
מיכל רוזין: היה כאן נתון שתכף המשטרה תגיב על כך, לגבי סגירת תיקים בגלל שהעבריין לא נודע.
<עידית לבוביץ': אני נתקלתי במקרה אחד של עובדת שלא הכירה את מי שפגע בה.
<עידית לבוביץ': יתר המקרים, אני יכולה להגיד שזה פלוס-מינוס בין שלושים לארבעים אחוזים המעסיק הישיר והיתר הבעל של המעסיקה, הבן, השכן, הנכד, מישהו מבני הבית.
<עידית לבוביץ': כמו שאמרתי, במקרים בודדים העובדות מוכנות ללכת למשטרה.
<עידית לבוביץ': עובדות במספרים קצת יותר גבוהים מוכנות להגיש תצהיר לפנינו חתום על ידי עורך דין אותו אנחנו מעבירים לרשות האוכלוסין.
<עידית לבוביץ': זאת אומרת, היא לא מוכנה לגשת להליך הפלילי אבל כן מוכנה לתת יד לטיפול במישור המינהלי כשבדרך כל העובדות שמוכנות לעשות זאת, עושות זאת מתוך ההבנה שבטיפול המינהלי יכול להיות שתימנע פגיעה מהעובדת הבאה שתגיע לאותו בית.
<עידית לבוביץ': זה לא כדי להעניש את המעסיק אלא להגן על החברה שלה.
מיכל רוזין: עמדתי, ואני אומרת את זה ברובד היותר רחב של נושא ההטרדה המינית, לא פעם ראוי ונכון לטפל, וכך גם קבע החוק למניעת הטרדה מינית, בהטרדה ולאו דווקא באופן הפלילי דרך המשטרה.
מיכל רוזין: כלומר, הרבה פעמים המוטרדת רוצה שזה יפסיק, שההטרדה תפסיק, ואם אפשר לדאוג לכך שההטרדה תפסיק, זה דבר ראשון שהיא רוצה.
מיכל רוזין: מבחינת אותה מוטרדת, אני מבינה למה הרבה יותר "קל" מבחינתה לתת תצהיר לרשות מאשר לגשת ולהגיש תלונה במשטרה, דבר שמחייב אותה להליך פלילי שבואו נודה על האמת, גם אזרחיות ישראליות לא מעוניינות ולא רוצות ואני לא מאשימה אותן על כך, בלשון המעטה.
<עידית לבוביץ': יש מספר יותר גדול של תלונות שמגיעות לרשות והמספר הכי גדול של אלה שלא מוכנות להתלונן, לא בפני הרשות כי כמו שאמרת, משרד הפנים נתפס כגורם די מאיים בעיניהן, לפחות פי שתיים מהמספרים שכן מדווחים.
מיכל רוזין: היחס באוכלוסייה הוא עשרים אחוזים דיווח, אבל זה כבר נקרא דיווח.
מיכל רוזין: עצם זה שהיא דיווחה לה, זה שלב הדיווח.
<עידית לבוביץ': היא דיווחה לי אבל אני לא יכולה לעשות עם זה שום דבר.
מיכל רוזין: עשרים אחוזים מתוך התופעה כולה מדווחות אליך, מתוך מה שמדווח אליך עשרים אחוזים עוברים לאיזשהו מקום.
מיכל רוזין: אלה הנתונים של מרכזי הסיוע.
<עידית לבוביץ': הדבר החשוב ביותר לציין בהקשר הזה הוא למעט מקרה אחד, אף עובדת מעולם לא הגיעה למשרדי קו לעובד כדי לספר לנו שהיא עברה הטרדה מינית, מעשים מגונים או אונס.
<עידית לבוביץ': עובדות זרות באופן כללי חוששות מאוד מדיון על הנושאים האלה.
<עידית לבוביץ': אני מדברת על אוכלוסייה שלפחות אנחנו עובדים אתה, אם כי היא נתפסת כמופקרת בעיני הקהילה שלה.
<עידית לבוביץ': יש לנו תיק שאנחנו מלווים כבר די הרבה שנים של עובדת נפאלית שנאנסה.
<עידית לבוביץ': אם אני לא טועה, סיפרתי על זה גם בדיון הקודם.
<עידית לבוביץ': הטיפול עדיין ממשיך.
<עידית לבוביץ': עובדת נפאלית שנאנסה ועברה כאן טיפול בליווי מסל"ן ובליווי משטרתי.
<עידית לבוביץ': ברגע שבעלה בנפאל שמע על זה, הוא פשוט הודיע לה שביום שכף רגלה תדרוך בנפאל, היא מתה.
<עידית לבוביץ': זאת אומרת, אין לה מה לחזור.
<עידית לבוביץ': מבחינתו זה לא משנה בכלל שהיא נאנסה כי בעיניו היא קיימה יחסים עם גבר אחר, עניין של כבוד המשפחה, ועל כן אין לה מה לחזור הביתה.
<עידית לבוביץ': היא מטופלת עכשיו באמצעות הקליניקה לזכויות פליטים, הוגשה עבורה בקשה לפליטות כי באמת היא לא יכולה לחזור הביתה והיא נמצאת ללא אשרה בישראל תרופה די ארוכה.
<עידית לבוביץ': זה רק מסביר את החששות.
<עידית לבוביץ': הפחד הוא שאולי מישהו ישמע, שאולי מישהו יגלה, יחשוב עלי דברים שהוא לא צריך לחשוב עלי ולכן גם לנו הן לא רוצות לספר.
<עידית לבוביץ': המקרים בהם באמת יש דיווח זה כאשר אנחנו שואלים יותר לעומק.
<עידית לבוביץ': קודם כל, הן לא יודעות מה זאת הטרדה מינית.
<עידית לבוביץ': למשל, מישהי הוטרדה מינית, שזה בדרך כלל גם מה שהן מספרות כששואלת אותן העובדת הסוציאלית, היא תגיד לא.
<עידית לבוביץ': זאת אומרת, אין לה מושג, בטח לא בפירוש הישראלי להטרדה מינית, כמו שהחוק בישראל רואה את זה.
<עידית לבוביץ': תמיד היא תבוא כי היא רוצה לשאול כמה כסף מגיע לה כשהיא סיימה לעבוד, ואז נשאלה אם היא סיימה לעבוד והיא תגיד שהיא לא הסתדרה עם המעסיק, ולמה לא הסתדרת, כי הוא רצה דברים שהיא לא רצתה, ולמה רבתם וכולי.
<עידית לבוביץ': אם באמת נוצרו איזה שהם יחסי אמון בינינו, אנחנו גם נלמד על ההטרדות המיניות.
<עידית לבוביץ': אני יכולה להגיד שלמעט מקרה אחד כל המקרים בהם טיפלנו היו מקרים שהגענו להטרדה לאחר שיחה די ממושכת ולא כי העובדת הגיעה להתלונן על כך.
<עידית לבוביץ': אני חושבת שזה הנתון המדאיג ביותר מבחינתנו כי זה בעצם אומר שההסברה היא אפסית.
<עידית לבוביץ': אם עובדת מגיעה והיא אפילו לא יודעת שמה שעשו לה הוא לא בסדר או שזה משהו שראוי לדבר עליו.
<עידית לבוביץ': זה דבר מדאיג.
מיכל רוזין: תני דוגמאות.
<עידית לבוביץ': יש את הדוגמה שנמצאת בטיפול אבל זה מקרה קשה במיוחד.
מיכל רוזין: תני דוגמה, לא מקרה קשה במיוחד.
<עידית לבוביץ': "הוא ביקש שאני אשן אתו במיטה והסכמתי".
<עידית לבוביץ': אבל למה הסכמת?
<עידית לבוביץ': "כי הוא חולה כזה שגם בלילה צריך לטפל בו והוא פחד שאם אני לא אשן אתו במיטה, אולי אני לא אשמע אותו ואולי יקרה לו משהו בלילה, אז הוא ביקש שאני אשן לידו, ורציתי לטפל בו, אז ישנתי, זה לא היה נראה לי לא בסדר".
<עידית לבוביץ': יש מקרים, שוב, אני לא רוצה לפרט, אבל כל מיני מקרים שהם לא נתפסים כלא בסדר.
<עידית לבוביץ': "הוא מבוגר, הוא אלמן ואין לו אישה, ואני נמצאת שם כבר שלוש שנים והוא חשב שאני חברה שלו, אז הוא אמר לי: אז אולי תישני אתי והוא אמר לי שהוא נורא אוהב אותי ושהוא רוצה שאני אהיה בת זוג שלו ולא היה לי נעים להגיד לו לא כי הוא כמו אבא שלי, והוא בן אדם מבוגר, וכשהוא לא הרגיש טוב, אז חיבקתי אותו כדי שירגיש קצת יותר טוב, ואז הוא רצה שאני אחבק אותו גם כשהוא כן מרגיש טוב, והוא לא הבין למה לפעמים אני מוכנה ולמה לפעמים לא.
<עידית לבוביץ': כשהוא התקלח והוא ביקש שאני אכנס אתו למקלחת, אמרתי לו שאסור, אבל הוא לא הבין למה אסור כי הרי גם כך אני מקלחת אותו, אז מה זה משנה שאני כבר אתקלח אתו?
<עידית לבוביץ': " במיוחד במקרים של המטופלים הסיעודיים הגבולות הם כל כך מטושטשים שאפילו אני הרבה פעמים - ואני רואה את עצמי כאחת שקצת מכירה את החוק ויודעת לשים את האצבע מתי זה כאילו כבר עובר את הגבול – אני לא יודעת איפה הגבול.
<עידית לבוביץ': לפעמים קשיש דימנטי שבטוח שהמטפלת הזאת היא אשתו מלפני ארבעים שנים ולכן הוא נוגע בה.
<עידית לבוביץ': האם זאת הטרדה?
<עידית לבוביץ': אין לו מושג מה הוא עושה.
<עידית לבוביץ': האם זה בסדר?
<עידית לבוביץ': האם זה לא בסדר?
<עידית לבוביץ': גם העובדת עצמה מבינה שהוא לא יודע מה הוא עושה בחלק מהמקרים.
<עידית לבוביץ': היא עדיין מוטרדת.
<עידית לבוביץ': ודאי שהיא מוטרדת כי הרי לה לא נעים, לה לא נוח והיא סובלת מזה, אבל היא מרגישה כל כך רע עם המצב של המטופל שלה שהיא בעצמה אפילו פוחדת להתלונן.
<עידית לבוביץ': האם נכה שבשביל לקיים יחסי מין לא עם העובדת, עם אחרות, צריך שיעשו לו צנתור באבר המין והעובדת צריכה לעשות את זה כי היא עובדת סיעודית וזה חלק מהתפקיד שלה, האם כשהיא עושה את זה, זה כן בסדר כי זה חלק מהטיפול הסיעודי, אבל אולי כאשר הוא מבקש שהיא תשתהה קצת יותר זה הופך להיות לא בסדר?
<עידית לבוביץ': מתי הצנתור הזה הוא חלק מהעבודה היום יומית והשוטפת שאין מה לעשות ואת חייבת לעשות ומתי זה הופך להיות משהו שמטריד אותה ומפריע לה?
<עידית לבוביץ': זאת אומרת, כל מערכת היחסים הזאת, כן משפחה, לא משפחה, את מאוד קרובה אבל מצד שני את העובדת שלי, הסגירות הזאת בין ארבע קירות, להיות עם בן אדם כל הזמן, הגבול הדק הזה בין אם הוא יודע או לא יודע מה הוא עושה – זה נושא שהוא כל כך מסובך להבנה, בשבילנו שאנחנו מכירים את החוק ויודעים מה הוא אומר ובטח בשביל מישהי שלא מכירה את החוק ובעצמה לא לגמרי בטוחה איפה היא צריכה לשים את הגבול.
מיכל רוזין: אני חשובת שהתמונה מאוד ברורה.
מיכל רוזין: נועה, את רוצה להוסיף לגבי העובדות בחקלאות?
מיכל רוזין: אולי התופעה שם היא קצת שונה.
<נועה שאואר: התופעה בחקלאות היא באמת טיפה שונה.
<נועה שאואר: יש המון נקודות משיקות בעניין של התחושה והרצון לדווח, החשש מפני מה שיאמרו, החשש מפני מה זה באמת אומר הטרדה מינית והחשש מפני המעמד בכלל.
<נועה שאואר: כמו שעידית אמרה, משרד הפנים מהווה איום מאוד גדול גם על העובדות הזרות בחקלאות וגם הן מאוד מפחדות שבמידה והן יתלוננו, יגרשו אותן.
<נועה שאואר: לשכות פרטיות עושות את זה.
<נועה שאואר: לפני שנה נחתם הסכם בילטרלי בין ישראל לתאילנד, אמנם במסגרת ההסכם כוח הלשכות הפרטיות ירד, אבל עדיין הן מוצאות לנכון לגרש עובדים ועובדות במידה והם מתלוננים, במידה שהם לא בסדר.
<נועה שאואר: בהקשר של חקלאות, הדברים ייחודיים לחקלאות.
<נועה שאואר: מעבר למה שאמרה עידית והנקודות המשיקות, אין תקנה הנוגעת להעסקת נשים בחקלאות.
<נועה שאואר: זאת אומרת, אין תהליך בו לחקלאי יש הגבלה למינימום מספר נשים שיהיו אצלו במשק.
<נועה שאואר: זאת אומרת, יכולה להיות אישה אחת בין 14 או שלושים גברים במושב.
<נועה שאואר: נכנסים למחסן ענק שמחולק לחדרי.
<נועה שאואר: אנחנו מגיעים למקומות פעמיים בחודש כדי לראות עובדים ואז אנחנו מגיעים למקום, נכנסים למחסן ענק ופתאום יוצאת אישה מאיזה חדר.
<נועה שאואר: אז אנחנו לוקחים אותה ומדברים אתה בצד ומסתבר שהיא חיה שם לבד.
<נועה שאואר: ההטרדות קורות המון מהגברים האחרים וגם מהמעסיקים.
<נועה שאואר: הרבה פעמים מגיעות נשים – בגלל שלחקלאי ולעובד אין יכולת להתאים את העבודה לעובד או הפוך, העובד לא יכול לבחור היכן לעבוד בהתאם ליכולות שלו – למשקים חקלאיים ואין צורך בנשים.
<נועה שאואר: הן לא יכולות לבנות חממות או הן לא מספיק כשירות לעבודה.
מיכל רוזין: לצורך מה הן מגיעות?
<נועה שאואר: הן מגיעות ומתחילות לנקות את הבתים במושב, מתחילות לטפל קצת באבא של החקלאי ואז בדיוק, כמו בסיעוד, מגיע האח ואומר: את תאילנדית, אולי יש לך גם עוד יכולות, מסג' תאילנדי ודברים כאלה שכבר שמענו, אולי את צריכה מגורים נפרדים.
<נועה שאואר: אז שמים אותה באיזה מחסן מאחורי המכולת של הבן.
<נועה שאואר: מעבר לזה שהן נמצאות לבד, יש הרבה מאוד גברים מסביבן, אין להן כל מערכת תמיכה מפני הטרדה מינית, אם הן צריכות איזשהו טיפול רפואי שהוא ייחוד לנשים.
<נועה שאואר: אין להן עם מי לדבר, הן לא יוצאות מהמושב, הן מגיעות ישר משדה התעופה למשק החקלאי והן לא תמיד יודעות איפה העיר הקרובה והן לא יכולות להגיע לתחנת המשטרה.
<נועה שאואר: מעבר לכל, אין יכולת לתקשר בשום שפה חוץ מאשר בתאית.
<נועה שאואר: לא קיים כזה מצב.
<נועה שאואר: אין עובדות פיליפיניות שיודעות אנגלית.
<נועה שאואר: אלה עובדות תאילנדיות שיודעות רק תאי והן לא ידברו עם אף אחד אם לא יהיה תרגום ותרגום עם מתורגמנית אישה.
<נועה שאואר: לכן הרבה פעמים שם אנחנו נתקעים ברמה של הגשת תלונה.
<נועה שאואר: חמש נשים – סתם דוגמה – ממושב באזור עמק חפר פנו אלינו ביחד על הטרדה מינית ממנהל העבודה, לא מהמעסיק.
<נועה שאואר: פנינו למעסיק והוא אמר שהוא ישמח לעזור ולקדם את העניין המשטרתי.
<נועה שאואר: לקחו אותן לתחנת המשטרה הקרובה אליהן והן ישבו שם כל היום וחיכו לתרגום.
<נועה שאואר: אחרי שהגיע התרגום, לא היה זמן כדי לגבות עדות מכל חמש הנשים.
<נועה שאואר: הנשים בחקלאות, כמו נשים בסיעוד, אין להן ימי חופש, הן לא יכולות להגיד שהיום יש להן חקירה, שהן צריכות ללכת בבוקר ויחזרו אחרי הצהרים.
<נועה שאואר: הן לא מקבלות ימי חופש.
<נועה שאואר: הן באמת נמצאות במקומות הרבה יותר מבודדים והרבה יותר קשה להן לצאת משם.
<נועה שאואר: הרבה פעמים הדרכונים שלהן נמצאים אצל המעסיקים שלהן.
<נועה שאואר: כן, זה עדיין קורה למרות שאסור.
<נועה שאואר: הדרכונים נמצאים אצל המעסיקים שלהן.
<נועה שאואר: כמו בסיעוד, גם בחקלאות, המעסיקים והעובדים כבולים אחד לשני.
<נועה שאואר: היא יכולה לומר שהיא רוצה עכשיו לעבור למעסיק אחר, אבל לאן היא תעבור?
<נועה שאואר: איך היא תצא מהמושב?
<נועה שאואר: פיזית איך היא עכשיו תלך ותצא מהמושב?
מיכל רוזין: מה התקנות למגורים נפרדים?
מיכל רוזין: מקלחות נפרדות?
<נועה שאואר: היום אין בעצם שום תקנה שמתייחסת לזה.
<נועה שאואר: כשאני באה לדבר עם החקלאי ולומר לו שיש לו אישה במגורים, הוא יכול להגיד לי שהוא מצטער, שום דבר לא מחייב אותו להתקין לה מנעול, לתת לה מגורים נפרדים, מקלחות נפרדות עם מנעול, שירותים נפרדים עם מנעול.
<נועה שאואר: מה שקורה היום, הדרך בה הנשים מוצאות פתרון, וזה אנחנו רואים אצל הנשים אתן אנחנו נפגשים, הן מוצאות ספונסרים.
<נועה שאואר: הן מוצאות גברים תאילנדים במקום ששומרים עליהן.
מיכל רוזין: פרוטקשן.
<נועה שאואר: כן, פרוטקשן.
<נועה שאואר: מוצאים איזושהי הגנה אצל גבר במקום.
<נועה שאואר: אז קורה מצב שהגבר סיים את תקופת העבודה שלו, הוא צריך לנסוע ועכשיו אין מה לעשות עם האישה.
<נועה שאואר: לאישה עצמה אין מה לעשות שם כי היא מפחדת להישאר במקום.
<נועה שאואר: אין בעצם תקנה כלשהי עליה אפשר להתבסס בבקשה לשפר את התנאים של הנשים.
<נועה שאואר: אין שום דבר שאפשר לחייב ועל אחת כמה וכמה, הלשכות הפרטיות, שעדיין ממשיכות לקבל דמי תיווך מהעובדים באופן חוקי לחלוטין, לפי מה שנקבע בוועדת העבודה והרווחה, נמנעות היום מלטפל במקרים האלה.
<נועה שאואר: לא תחכו לעובד הסוציאלי, אלא אין לי מה לעשות אתך.
<קריאה: מי אומר את זה?