GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: הוא מנסה מכל הכיוונים.
<עקיבא הומינר: אני מנסה מכל הכיוונים.
מיכל רוזין: העיקר שלילד שלו תהיה מטפלת.
שמעון סולומון: המחשבה היא שהבת תבוא לכאן ותישאר.
<עקיבא הומינר: אני יודע מה המחשבה, אני מבין אותה ולכן אמרתי שאני מוכן לשלם כופר, להתחייב שהיא לא תישאר כאן.
<עקיבא הומינר: אמרתי שאני מוכן לשים כופר, ערבות, איך שקוראים לזה, על פי חוק ואני זה שיביא אותה ויחזיר אותה וכל מה שצריך.
<עקיבא הומינר: המטרה שלי היא לעשות את הדברים כמה שיותר חלקים עבור עילי.
<עקיבא הומינר: התגובות הרגשיות של עילי על כל שינוי הן מאוד מאוד עוצמתיות.
<עקיבא הומינר: כשמדובר על עוצמתיות, אני מדבר אתך גם על אשפוזים בבית חולים.
<עקיבא הומינר: הילד יכול שבוע, 24 שעות ביממה – לא שעתיים ביום – לבכות בלי הפסקה.
<עקיבא הומינר: כשאני מגיע אתו למיון במצבים כאלה, לא יודעים מה לעשות שם.
<עקיבא הומינר: שום תרופת כאב לא עוזרת, שום תרופת הרגעה לא עוזרת, כלום.
<עקיבא הומינר: אני מנסה לפתור את הבעיות שיש לי בתור אבא עם הבן שלי ולעשות זאת בכלים שיש לי.
<עקיבא הומינר: אני רוצה שלריסה תישאר והשאלה היא מה האופציות שיש לי.
<עקיבא הומינר: האחת, לשלוח אותה – קיבלתי תשובה שלילית שאחר כך הבנתי שהתשובה היא כן, אבל אז זה מייצר לי בעיה של חודש, או להביא את הבת שלה לכאן לביקור תיירותי ואז, כמו שאומר חבר הכנסת סולומון, מפחדים שהיא תישאר כאן.
<עקיבא הומינר: אני מוכן לתת את התשובות לכל הדברים האלה, לתת את האחריות ואת הכופר, ערבות או איך שזה נקרא.
<עקיבא הומינר: על קצה המזלג זה מהניסיון שלי.
שמעון סולומון: איך פתרת את זה?
<עקיבא הומינר: עוד לא פתרתי.
<עקיבא הומינר: לכן הגעתי לכאן.
<מרים רוזנטל: זה פתיר.
מיכל רוזין: עקיבא, תודה.
מיכל רוזין: אנחנו מקווים שלפחות את המקרה הזה נצליח לפתור היום.
<עקיבא הומינר: תודה.
מיכל רוזין: אני רוצה לפנות אליך שמחה ואחר כך שושי, את תשלימי.
מיכל רוזין: עמותת מזור.
<שמחה בניטה: בראשית דבריי אני רוצה להגיד שהחוק הזה בראשיתו יצא בעצם מבית מדרשנו.
<שמחה בניטה: הייתה לנו ישיבה עם השר הקודם והוא הבין את המצוקה של הנכים.
<שמחה בניטה: אני רוצה להדגיש שאנחנו מייצגים נכים.
<שמחה בניטה: כל החוק הזה התגבש כדי להקל על אוכלוסיית הנכים.
<שמחה בניטה: כמו שהציג את זה עקיבא, כל עובד חדש שמגיע, הוא רוצה קשיש, גלמוד, ערירי ורק לא לעבוד.
<שמחה בניטה: הוא רוצה להיות מחובר לאינטרנט.
<שמחה בניטה: הלכסיקון הקבוע.
<שמחה בניטה: יש משפחה בבית?
<שמחה בניטה: כמה אנשים?
<שמחה בניטה: כמה נפשות?
<שמחה בניטה: זה מה שהם רוצים.
<שמחה בניטה: הם גם לא רוצים באשקלון, לא רוצים בבאר שבע אלא רק בתל אביב.
<קריאה: השכר.
<שמחה בניטה: כולם יודעים שהשכר הוא אותו שכר.
<שמחה בניטה: אנחנו יזמנו את החוק.
<שמחה בניטה: נלחמנו ועשינו כאן לובי כדי שזה יקדם את האינטרסים של הנכים שמראש העובדים הזרים לא רוצים לבוא אליהם ולעבוד אצלם.
<שמחה בניטה: הם באים על שמנו ומיד עושים סיבוב פרסה והולכים לקשישים.
<שמחה בניטה: עם כל הכבוד לוועדה , מי שצריך לעמוד לנגד עיניה, אלה הם הנכים והמכסה צריכה להיות נכים ונכים קשים.
<שמחה בניטה: הבעיה שלנו, של הנכים הקשים, היא בעיה לא פתירה וכמו שהוא אומר, אני רואה כמו ילד אוטיסט, אז לילדים בכלל עובדים לא רוצים להגיע.
<שמחה בניטה: יש לי עכשיו בעיה כי הם עוזבים ילדים, אז הם יבואו לילדים שלנו ועוד ילדים חריגים?
<שמחה בניטה: זה בכלל לא מתקבל אצלם.
<שמחה בניטה: אני רוצה להדגיש שכל העניין הזה של החוק בא לפתור בעיה של נכים.
שמעון סולומון: זה לא נשמע טוב ואני בטוח שלא התכוונת לזה, שעוזבים ילדים שלהם ולכן הם לא רוצים לטפל בילדים כאן.
<שמחה בניטה: אני אומרת שהם לא רוצים.
<שמחה בניטה: זה פותח להם פצעים.
שמעון סולומון: אין קשר.
<שמחה בניטה: קשה להם מאוד.
שמעון סולומון: בואי נניח שאין קשר.
שמעון סולומון: הם הורים ואני בטוח שכואב להם.
<שמחה בניטה: יש להם בעיה.
<שמחה בניטה: הם רוצים קשישים.
<שמחה בניטה: גם אותנו הם לא רוצים.
שמעון סולומון: מסיבות אחרות.
<שמחה בניטה: לדעתי הטיפול בילדים מאוד קשה להם.
מיכל רוזין: בואו לא ניכנס לזה.
<שמחה בניטה: אני לא רוצה להיכנס לשיקולים פסיכולוגיים אישיים.
<שמחה בניטה: אני לא רוצה להיכנס לנישה הזאת.
שמעון סולומון: אני לא מתווכח אתך.
שמעון סולומון: מותר לנו להיכנס באמצע ולהעיר הערה.
שמעון סולומון: אני רוצה שהשיח כאן יהיה מכבד ואנושי לכל הצדדים.
שמעון סולומון: בני אדם באשר בני אדם.
שמעון סולומון: לכן חשוב שהשיח יהיה אנושי, מכבד ומאוד מתחשב.
<שמחה בניטה: אני רוצה להגיד לך שאני מאוד אנושית ומאוד מכבדת ומכבדת את שני הצדדים אבל אני גם מציינת עובדות שאתה לא חי אתן ואנחנו חיים אתן, שהם רוצים קשישים עריריים בלי אף נפש חיה בבית.
<שמחה בניטה: אותנו, את המוגבלים הקשים, ואלה שעדיין הולכים לישון ב-12 וב-1 בלילה, או ילדים, הם לא רוצים לעבוד אצלם.
מיכל רוזין: בואי נתמקד בוועדה הזאת.
מיכל רוזין: זה דבר כללי ואנחנו יודעים את הקושי.
<שמחה בניטה: את זה בדיוק החוק בא לתת לוועדה.
<שמחה בניטה: הלא החוק הזה יצא כדי שתקום הוועדה.
<שמחה בניטה: עוד דבר שהיה נתון כחוק הוא שעובד – אנחנו מדברים על עובדים – שהחולה שלו נפטר או שיצא לבית אבות.
<שמחה בניטה: לא עובדים שעכשיו יצא החוק מתחילים לנדוד מזה לזה.
<שמחה בניטה: יש עובדת שעבדה שש שנים אצל מישהו, איך שיצא החוק, מיד עברה לנכה אחרת.
<שמחה בניטה: החוק לא בא לעשות עוול כדי שהמטפלת תוכל לעבור מנכה אחת לנכה שנייה.
<שמחה בניטה: החוק בא לעשות סדר ולתת תשובה למצוקה של אנשים שגם לעובדים יש מצוקה שהם רוצים להישאר וגם לנו, לנכים, עד עכשיו לא היה פתרון.
<שמחה בניטה: לכן באה הוועדה.
מיכל רוזין: שמחה, תודה.
<שמחה בניטה: לא, תני לי עוד כמה דברים לומר כי הדברים האלה מאוד מאוד חשובים.
<שמחה בניטה: עורכת דין רוזנטל דיברה על העניין הזה שנותנים מכתב מיידי.
<שמחה בניטה: זה נכון.
<שמחה בניטה: לקשישים יש בעיה של חוק סיעוד והם צריכים את המכתב.
<שמחה בניטה: על מה אני באה למחות?
<שמחה בניטה: על המכתב הזה הרגשי של ההתקשרות.
<שמחה בניטה: אני יכולה להתקשר לבן אדם תוך יומיים?
<שמחה בניטה: זה לא הגיוני.
<שמחה בניטה: זה טיפשי לבקש את זה.
<שמחה בניטה: אנחנו לא נותנים לעובדת אחרי שבוע או שבועיים או חודש את המכתב.
<שמחה בניטה: אני אומרת לה שתנסה, שתראה אם היא יכולה להלביש אותי, שתראה אם היא יכולה לעשות כל מיני דברים.
<שמחה בניטה: אחרי כן, נכון, אנחנו משלמים את הכסף ישירות אבל אנחנו בוחנים את זה ואז המכתבים שלנו הם אמיתיים.
<שמחה בניטה: אני לא צריכה לשלם 400 שקלים לפסיכולוג שמכיר אותו מאלי"ן כי עובדת סוציאלית אין, שיכתוב על המצב הרגשי שלי כדי לשכנע את הוועדה שבלי המטפלת אני אתאבד.
<שמחה בניטה: יש כאן דרישה שהיא לא מתאימה לכל האוכלוסייה.
<שמחה בניטה: יש הרבה מאוד נכים שלנו שאין להם עובדים סוציאליים.
<שמחה בניטה: אנחנו חיים בקהילה בלי עובדים סוציאליים.
<שמחה בניטה: כל אחד צריך לשלם כסף או לעובדת סוציאלית, 250 שקלים, או לפסיכולוג כדי שיכתוב לוועדה.
<שמחה בניטה: אז באו לעזור לנכים או באו לקחת מהנכים?
<שמחה בניטה: יש כאן בעיה בת שנים.
<שמחה בניטה: הוועדה הולכת להקצות עד שבע שנים ועובדים מעל שבע שנים לא יוכלו לקבל אשרה.
<שמחה בניטה: כלומר, לי יש עכשיו עובדת שהיא תשע שנים בארץ - ואחרי שעברתי דרך ייסורים הצלחתי להכשיר אותה – והיא מראש תיפסל.
<שמחה בניטה: יש לי חברה שיש לה עובד שנמצא בארץ תשע שנים, נפסל.
<שמחה בניטה: הקריטריונים האלה למשך השנים, הם לא רלוונטיים והם לא הוגנים, במיוחד לא לנו.
<שמחה בניטה: אם עובדת עבדה תשע שנים אצל אותה משפחה, זה אומר שהיא עובדת יציבה ואיכותית ולמה שלא נקבל אותה?
<שמחה בניטה: כן צריך להסתכל על זה.
מיכל רוזין: הם אמרו שהם לוקחים את זה כשיקול.
<שמחה בניטה: הם לוקחים את זה כשיקול והשיקול הזה לגבינו חייב לרדת מהפרק.
<שמחה בניטה: עוד דבר.
<שמחה בניטה: יש במשרד הפנים מחשב ושם צריכה להיות ההיסטוריה של כל עובד.
<שמחה בניטה: אחרי חודש באה אלי עובדת שעברה לתל אביב כי היא לא רוצה להיות בירושלים, יש לי נכה מאשקלון שהעובדת שהובאה על ידי חברה אחרי חודש אמרה שהיא רוצה תל אביב ולא רוצה אשקלון ועד היום הנכה המסכנה הזאת במיטה בלי מטפלת.
<שמחה בניטה: אני אומרת לך שאי אפשר לעשות את זה.
<שמחה בניטה: היסטוריה של העובד חייבת להיות כתובה במחשב.
<רננה לוי: היא כתובה והיא נלקחת בחשבון.
מיכל רוזין: חברים, לצערי הרב אנחנו חייבים לפנות את החדר בשעה 10:20 כי אם לא היה כך, אני הייתי ממשיכה את הדיון גם עד שעה 11:00.
<שמחה בניטה: אני אומרת שהנקודות האלה חייבות להילקח בחשבון.
<שמחה בניטה: הלוואי שיעשו ביקור בית בכל בית ולא רק אצל יחידים בהם חושדים או משהו.
<שמחה בניטה: חשוב מאוד שיבואו לראות איזה נכים מונשמים.
<שמחה בניטה: ארז יספר על אימא שלו איך היא מתה בגלל מטפלת שעברה הכשרה ארבעה ימים.
<שמחה בניטה: אני אומרת לך שהדברים האלה לא יכולים להיות מוכתבים לנכים כמונו כאשר אנחנו היינו אלה ש ביקשנו את החוק כדי להיטיב אתנו.
<שמחה בניטה: אני לא גזענית, אני לא נגד אוכלוסייה אחרת, אבל אני חושבת שהוועדה הזאת צריכה להחליט על סדר עדיפויות.
<שמחה בניטה: אצל קשישים כולם מוכנים לעבוד.
מיכל רוזין: אני חושבת שיש כאן כמה נקודות שבהמשך נקבל עליהן תשובות.
מיכל רוזין: אבנר עורקבי, בבקשה.
מיכל רוזין: אני מבקשת לקצר כי אנחנו רוצים לשמוע עוד גורמים.
מיכל רוזין: זה לא יהיה הדיון האחרון שלנו.
מיכל רוזין: קיצוץ הזמן הוא לא שלי אלא של הכנסת.
<אבנר עורקבי: בוקר טוב.
<אבנר עורקבי: אני אתמצת את הדברים.
<אבנר עורקבי: לגבי ועדת חריגים.
<אבנר עורקבי: אני לא יודע למה צריך לחכות זמן רב עד לאישור ועדת החריגים ולמה בכלל צריך ביקורי בית.
<אבנר עורקבי: למה צריך הגבלה.
<אבנר עורקבי: אני פונה לשר ולא פונה אליהם כי הם עושים את עבודתם נאמנה.
<אבנר עורקבי: אני פשוט פונה לשר ושואל למה צריך לחכות זמן רב.
<אבנר עורקבי: אף אחד לא מבין מה זה נכה שנותר ללא עובד זר בבית.
<אבנר עורקבי: הוא מחכה לאישור ובינתיים מי יחליף לו, מי יאכיל אותו, מי יוציא אותו מהמיטה?
<אבנר עורקבי: הוא בינתיים בבית.
<אבנר עורקבי: אני מקבל אלפי טלפונים בנושא הזה.
<אבנר עורקבי: יש לי נושא אחד בו אני מטפל באופן אישי ואני לא חושב שוועדת החריגים אמורה לטפל בזה.
<אבנר עורקבי: אני חושב שהשר אמור לטפל בזה.
<אבנר עורקבי: יש עובדים זרים שיצאו לחוץ לארץ לטיפולים או ללידה או לכל דבר אחר והעובדים האלה מעוניינים לחזור לארץ.
<אבנר עורקבי: המשפחה רוצה אותם אבל משרד הפנים – לא ועדת חריגים – מונע מהם להגיע לכאן וכך נשאר הילד בודד.
מיכל רוזין: כאלה שעבדו, יצאו לחופשה או עזבו?
<אבנר עורקבי: לא יצאו לחופשה.
<אבנר עורקבי: יצאו לטיפולים רפואיים, יצאו ללידה או משהו דומה לזה.
<אבנר עורקבי: היא רצתה ללדת בחוץ ולא רצתה להשאיר את הילד שלה כאן
<אבנר עורקבי: ואז היא תקבל אשרה פלוס שהייה כי הילד תושב ישראל.
<אבנר עורקבי: היא עשתה דבר מהותי נכון, הלכה וילדה בחוץ לארץ.
<אבנר עורקבי: העונש של המטופל הוא שהוא יישאר לבד ולא יקבל עובדת זרה אלא היא תישאר שם.
<אבנר עורקבי: לקחתי את אותו נכה זיכרונו לברכה והבאתי אותו לשר כדי שהוא יטפל בזה.
<אבנר עורקבי: רק כך זה נפתר.
<אבנר עורקבי: למה אני צריך להביא נכה עם מיטה?
<אבנר עורקבי: למה צריך לבקר אותו בבית?
<אבנר עורקבי: אני חושב שצריך להגדיל את מספר האישורים.
<אבנר עורקבי: אני חושב שהוועדה הזאת עושה את עבודתה נאמנה והיא רוצה לתת אישורים, אבל הבעיה היא שמגבילים אותה.
<אבנר עורקבי: מישהו מלמעלה מגביל אותה.
<קריאה: מה האינטרס להגביל אותה?
מיכל רוזין: אני רוצה לשמוע את אנשי קו למעסיק.
מיכל רוזין: אולי זה בעקבות החוק החדש של נחמן שי.
מיכל רוזין: כבר לא אומרים קו לעובד אלא אומרים קו למעסיק.
מיכל רוזין: יש חוק חדש של חבר הכנסת נחמן שי שאומר שיותר לא אומרים עובד אלא אומרים מועסק ויותר לא אומרים מעביד אלא מעסיק.
מיכל רוזין: יכול להיות שהם יצטרכו לשנות את שם הארגון ואז תהיה לכם בעיה.
<עידית לבוביץ': יש לי הערות לגבי הסטטיסטיקות שנטע הציגה שהן מנוגדות למה שמשרד הפנים הגיש.
<עידית לבוביץ': אולי כדאי לעדכן את המספרים.
<נטע משה: הסטטיסטיקות שלנו ממקורות רשמיים.
<עידית לבוביץ': יש נתונים שונים למקורות שונים.
מיכל רוזין: תעדכני אותנו.
<עידית לבוביץ': אני לא רוצה להיכנס לזה עכשיו.
<עידית לבוביץ': מה שאני מבינה כאן בגדול, ובעצם מה שנשמע וגם מה שאנחנו מבינים מהעובדים, שלמעסיק בעצם עדיף שהבקשה שלו לא תיבחן.
<עידית לבוביץ': כל עוד הבקשה לא נבחנת והוא נמצא עם המכתב הזה ביד, הוא יכול להמשיך להעסיק את העובד.
<עידית לבוביץ': העובד נמצא כאן ואף אחד לא יבצע אכיפה.
<עידית לבוביץ': בעצם טוב לו שלא יבחנו את הבקשה כי ברגע שיבחנו את הבקשה, אולי הוא יקבל סירוב.
<עידית לבוביץ': באופן תיאורטי, לו אני הייתי מעסיק, הייתי מקווה שהבקשה שלי תיקבר בתוך ערימות הניירת בוועדה שבעיניי זה דבר שלא אמור לעבוד כך.
<עידית לבוביץ': יותר מזה, אני מבינה גם את המעסיקים שפונים וגם את העובדים כי כמו שאת בעצמך אמרת, אלה עובדים מנוסים שעבדו כאן הרבה מאוד שנים, וברור שיעדיפו להעסיק אותם על פני עובדים חדשים שאין להם ניסיון או ידע ולכן זה גם מסביר – אני לא מבינה איך אף אחד לא צפה את זה – את מספר הפניות הכול כך גבוה שמגיע לוועדה.
<עידית לבוביץ': מה שאני רוצה להגיד מהזווית שלנו כקו לעובד זה איפה הבעיה שלי עם מה שקורה בינתיים, כי בינתיים בכל זאת מדברים על קרוב ל-8,000 עובדים, אולי קצת פחות, אולי 6,000, שכן מחזיקים בדפים האלה ביד ומישהו צריך להתייחס גם לעובדים האלה.
<עידית לבוביץ': זאת אומרת, יש כאן 6,000 אנשים שמסתובבים עם נייר ומה קורה אם הנייר הולך לאיבוד ופתאום תופסים אותם?
<עידית לבוביץ': האם כל הבקשות מעודכנות אוטומטית גם אצל פקחי ההגירה?
<עידית לבוביץ': מה המצב המשפטי של העובדים האלה?
<עידית לבוביץ': לי יש עכשיו עובדת שעובדת אצל אותו מעסיק שנה וחצי והיא מחזיקה ביד את המכתב, היא ילדה, ניגשה לביטוח לאומי כדי לקבל דמי לידה, ואמרו לה: לא, את לא חוקית בארץ.
<עידית לבוביץ': מה הסטטוס של העובדת הזאת?
<עידית לבוביץ': היא נמצאת במין לימבו משפטי – חוקי אבל לא חוקי, מותר אבל אסור - וזה מצב שהוא לא הגיוני.
<עידית לבוביץ': המכתב טוב ויפה.
<עידית לבוביץ': עובדת התחילה לעבוד אצל מעסיק שמקבל חוק סיעוד, מחייבים אותה לפתוח חשבון בנק.
<עידית לבוביץ': היא ניגשה לבנק אבל לא פותחים לה חשבון בנק כי היא לא חוקית בארץ.
<עידית לבוביץ': המכתב הזה הוא לא מספיק כדי לפתוח חשבון בנק.
<רננה לוי: היא יכלה לפתוח לפני חמש שנים.
<עידית לבוביץ': אבל לפני חמש שנים היא עבדה אצל מעסיק אחר ששילם לה במזומן והיא לא נזקקה לחשבון בנק.
מיכל רוזין: אני מבקשת מכם לרשום את כל התשובות שיינתנו בצורה מסודרת.
מיכל רוזין: תכף תענו על כל השאלות.
<עידית לבוביץ': כמו שנאמר כאן, ובצדק, עובדת מבקשת לצאת לחוץ לארץ לביקור.
<עידית לבוביץ': אנחנו יודעים כי כבר פנינו לנקש עם זה כמה פעמים ובזמנו ליפוביצקי שעבד במשרד הפנים בתל אביב אמר לנו בפירוש שעובדת כזאת יכולה לצאת לביקור מולדת ואכן אלה שניגשו בתל אביב אפשרו להם, אבל עובדות שניגשו למשרד הפנים בחיפה ובהרצליה ובבאר שבע – סירבו להן.
<עידית לבוביץ': אמרו להן שהן לא יכולות לצאת לביקור מולדת.
<עידית לבוביץ': משרד הפנים בעצמו לא החליט עדיין אם הוא מרשה או לא מרשה.
<רננה לוי: זה לא נכון.
<רננה לוי: יש נוהל.
<עידית לבוביץ': אני מדברת על דברים שקורים בפועל.
<עידית לבוביץ': אני לא ממציאה כאן שום דבר.
<שמחה בניטה: אין נוהל כתוב לגבי הוועדות האלה.
<עידית לבוביץ': הדבר האחרון והחשוב מאוד בעיני.
<עידית לבוביץ': כל אותם 6,000, 7,000, 8,000, אני לא יודעת כמה, עובדות ועובדים לא משויכים על פי הנוהל לאף לשכה.
<עידית לבוביץ': אין להם היום כתובת.
<עידית לבוביץ': אם לעובדת קורה משהו, אם קורה משהו בבית, חלילה, ניצול מיני, הטרדה, אלימות – אין לה היום כתובת אליה לפנות.
<מרים רוזנטל: משטרת ישראל.
<עידית לבוביץ': העובדות האלה הרי הוחרגו מהסמכויות של הממונה על זכויות עובדים זרים במשרד הכלכלה.
<עידית לבוביץ': לעובדות האלה אין לשכה, אין עובדת סוציאלית אליה הן יכולות להרים טלפון ולומר שיש להן בעיה.
<שמחה בניטה: יש להן את קו לעובד.
<עידית לבוביץ': אם המדינה החליטה לאפשר למספר כל כך גדול של עובדות להישאר כאן באופן חוקי, גם אם הוא זמני, היא צריכה לפחות לוודא שיש מנגנון שגם מפקח על ההעסקה הזאת.
<שמחה בניטה: אתם עושים עבודת קודש.
מיכל רוזין: שמחה, אני קוראת אותך לסדר.
מיכל רוזין: די, אי אפשר כך.
<עידית לבוביץ': העובדת הזאת באופן תיאורטי יכולה להיות בבית, לעבור חוויות מאוד מאוד קשות ולא משנה איזה במשך תקופה מאוד ארוכה ואף אחד לא ידע על כך.
<עידית לבוביץ': אף אחד לא ידע שזה בכלל קורה.
מיכל רוזין: הנושא הזה יעלה לדיון בוועדה שלנו בשבוע הבא.
<עידית לבוביץ': אני לא מדברת רק על ניצול מיני.
<עידית לבוביץ': אולי היא לא מקבלת שכר, אולי היא לא מקבלת אוכל, אולי תנאי הלינה והמגורים שלה לא נאותים.
<רננה לוי: היא בחרה להישאר שם.
<רננה לוי: את מציגה את זה בצורה מעוותת.
מיכל רוזין: אני מבקשת, זה לא נושא הדיון כרגע.
מיכל רוזין: בואו נתמקד בנושא.
<עידית לבוביץ': כל הנושאים האחרים יועלו על ידי כל הגופים האחרים.
<עידית לבוביץ': מה שאנחנו מבקשים, כרגע המצב הוא נתון, העובדות האלה עובדות, מעסיקים אותן ומישהו צריך לבדוק מה קורה אתן, מה המצב המשפטי שלהן כאן בארץ, מה הזכויות או החובות שלהן, אם הן שונות או לא.
<עידית לבוביץ': מעסיקים באים אלינו ושואלים למה צריכים להפריש לה פנסיה, כי היא הרי לא חוקית ואין לה אשרה.
<עידית לבוביץ': מעסיקים פונים אלינו ואנחנו מקבלים כל הזמן פניות.
<עידית לבוביץ': המעסיקים עצמם לא מבינים אפילו מה הסטטוס המשפטי של אותה עובדת.
<עידית לבוביץ': אני חושבת שכדאי להבהיר ואולי לעגן את זה כדי שנדע מה קורה בינתיים.
מיכל רוזין: אכן זה לא ברור מהחוק ומהנוהל, מה קורה בינתיים.
<יריב שוריאן: אני מעמותת אחיעוז.
<יריב שוריאן: אני חושב שימות המשיח הגיעו אם קו לעובד בא ומדבר בזכות הלשכות והצורך שלנו בפיקוח.
<יריב שוריאן: זאת כבר התקדמות יפה.
מיכל רוזין: זאת לא ישיבה ראשונה.
<יריב שוריאן: בסדר.
<יריב שוריאן: אני מברך על כך.
<יריב שוריאן: אני אעביר את השרביט לאריאלה כי הדברים אצלה קצת יותר מסודרים מאשר אצלי.
<אריאלה בן צור: אני רוצה כמה נקודות להבהרה.
<אריאלה בן צור: ב-2008 יצא נוהל לשכות פרטיות.
<אריאלה בן צור: ב-2010 פנה הממונה דאז שפיגלר, בעקבות הרבה מאוד בקשות של מטופלים, שבעקבות מכסת ההבאה לארץ באמת היה מחסור בעובדים זרים.
<אריאלה בן צור: היה יותר ביקוש מאשר היצע ולכן העובדים הזרים, מטבע הדברים, בחנו ובחרו להיצמד או ללכת למקומות שקל להם יותר לעבוד שם.
<אריאלה בן צור: אז הממונה פנה ואמר שאנחנו נצא עם איזושהי החרגה.
<אריאלה בן צור: אני רוצה לתקן – ונטע גם ציינה ואמרה קודם – ולומר שהעובדים שעובדים בשנה האחרונה בבית המטופל, קרי ב-43 החודשים עד ה-51 אצל אותו מטופל, המדינה מאפשרת להם ללא ועדת חריגים.
<אריאלה בן צור: לאימא שלי יש עובדת כבר 12 שנים.
<אריאלה בן צור: כל שנה היא הולכת ואנחנו נותנים לה איזשהו מסמך והיא ממשיכה.
<אריאלה בן צור: היא לא צריכה ועדת חריגים.
<אריאלה בן צור: ועדת החריגים בדיוק נולדה ונוסדה למען המקרים הללו.
<אריאלה בן צור: בדיוק כך.
<אריאלה בן צור: זה מה שקרה.
<אריאלה בן צור: העובדים סירבו להגיע למקומות יותר מורכבים, אם זה בפריפריה, אם אלה הקשישים בני התשעים, אם אלה ילדים מורכבים, אם אלה חולים אונקולוגיים, אם אלה נכים, אם אלה משפחות.
<אריאלה בן צור: כלומר, יש כאן עוד נישה די גדולה של צורך שלא ניתן היה לתת מענה מתוך העובדים ומתוך המאגר כי באמת נוצר מחסור.
<אריאלה בן צור: אלא מה, במהלך הזמן באמת התחילו במאה או במאתיים.
<אריאלה בן צור: בהתחלה הקריטריונים באמת היו מובהקים ולאט לאט זה נפרץ עד כדי כך שהסכר הזה היום, אין לנו היום קריטריונים.
<אריאלה בן צור: מה קרה?
<אריאלה בן צור: בדיוק הפוך.
<אריאלה בן צור: באנו לברך ויצאנו מקוללים.
<אריאלה בן צור: העובדים הללו, ונאמר כבר לא פעם שיש כאן עובדים מצוינים שטוב להשאיר אותם בארץ – אם זה הניסיון, אם זאת השפה, אם זאת התרבות שהם כבר מכירים ויודעים אבל צריך לבדוק את הרקורד שלהם.
<אריאלה בן צור: מסתבר שבתוך המאגר הזה – ואני אומרת לכם ואני בטוחה שאתם גם בודקים בחלקם – יש כאן עובדים שחמש שנים נמצאים ללא אשרה, יש כאן עובדים שנטשו, יש כאן עובדים שברחו, יש כאן הרבה עובדים עם רקע שאף אחד לא יודע עליהם.
<אריאלה בן צור: כיוון שהמדינה החליטה והרגולטור החליט שאין כאן אפשרות לעשות איזשהו מהלך שיש אחריות של חברה או של מישהו מתוך המערכת שייתן את הדין וייתן את הדעת מה קורה עם העובד הזה ומה קורה עם המטופל הזה, אין ביקורי בית ולא יודעים מה קורה.
<אריאלה בן צור: זה הפך להיות משהו לא ברור.
<אריאלה בן צור: בתוך המערכת הזאת יש היום כל כך הרבה מקרים שהיו יכולים לקבל עובדים מתוך המאגר הקיים, היו יכולים לתת להם מענה מתוך המאגר ואלה מענים רגילים.
<קריאה: יש מאגר?
מיכל רוזין: לא להפריע.
מיכל רוזין: סיכום.
<אריאלה בן צור: לסיכום.
<אריאלה בן צור: אנחנו בעד העניין של הוועדה אבל יש לשים לב לאיזה קריטריונים, למי מיועדים המקרים האלה, לבדוק את העובדים ולתת את הדעת להמשך הדרך שלהם גם מבחינה חוקית של המקום שלהם כאן בארץ.
מיכל רוזין: נמצא כאן ארז כהן?
מיכל רוזין: תספר לנו את הסיפור מאוד בקצרה.
מיכל רוזין: אני מתנצלת, כמו אתם רואים כבר צובאים על הדלתות.
שמעון סולומון: אני מתנצל.
שמעון סולומון: יש ועדה אחרת שאני חייב להיות בה.
מיכל רוזין: אנחנו נעביר אליך את הדברים.
מיכל רוזין: חברי כנסת רצים מוועדה לוועדה, לצערנו.
<אבנר עורקבי: חבל שהגבילו בזמן את הישיבה הזאת.
מיכל רוזין: נכון אבל היה חשוב בכל זאת שהיא תהיה משודרת כדי שהציבור ישמע את הדברים.
מיכל רוזין: כמו שאתם רואים, הנגשת המידע לציבור בנושא הזה היא בחשיבות עליונה כי הרבה מאוד אנשים לא מספיק יודעים מה לעשות.
מיכל רוזין: כפי שאמרת, עורכת הדין רוזנטל, כולנו נגיע לשם, בין אם נצטרך אותם בשביל קרובינו ובין אם נצטרך אותם עבורנו.
<ארז כהן: אמי סבלה מניוון שרירים ונפטרה בחודש האחרון ולא בגלל המחלה שלה אלא היא נפטרה כי היא לא מצאה עובד זר שמוכן לטפל בה.
<ארז כהן: היא הייתה נכה קשה ואף עובד זר לא היה מוכן לטפל בה.
<ארז כהן: היו לה שני מטפלים שעבדו אתה עם אישורים והם חיכו שנה וחצי לאישור הזה, לאשרה הזאת.
<ארז כהן: ברגע שהם קיבלו את האשרה, באותו יום שניהם ביחד הודיעו לה, או לא הודיעו לה ועזבו.
<ארז כהן: השאירו אותה לבד.
<ארז כהן: באותו רגע שהם קיבלו את האישור הזמני הזה, הם עזבו אותה.
<ארז כהן: הסיבה היחידה היא שהם יודעים שעכשיו יש להם אישור ביד.
<רננה לוי: האישור הוא רק עבור המעסיק עצמו.
<ארז כהן: תני לי לדבר.
<ארז כהן: הם קיבלו את האשרה על הנייר ועזבו באותו רגע.
<ארז כהן: היא נפטרה אחרי שבוע כי לא מצאנו עובד שיכול לטפל בה.
<ארז כהן: היא עברה בשבוע האחרון הזה עשרות עובדים שבאו ולא רצו לטפל בה מהסיבה היחידה שהעבודה היא קשה, מהעובדה שהיא מונשמת ולכן צריך לטפל בה.
<ארז כהן: העבודה היא עבודה קשה יותר.
<ארז כהן: השכר הוא אותו שכר אבל העבודה היא עבודה קשה יותר.
מיכל רוזין: ארז, הנקודה הזאת הובהרה.
מיכל רוזין: תאמר לנו משפט אחרון, מה בעצם הטענה שלך כלפי המערכת עצמה.
<ארז כהן: לפי דעתי יש פתרון, שהאשרת נייר הזאת - כמו שאת אומרת, לא ייעלם, לא ייקרע ולא ייגנב – תהיה בדרכון.
<ארז כהן: לפי דעתי צריך לתת להם אשרת שהייה לרבעון.
<ארז כהן: כל רבעון, אם הוא נשאר עם אותו אדם, הוא יוכל לחדש את האישור שלו אבל אם הוא עזב את אותו אדם, הוא לא יקבל אישור והאישור שהיה לו יתבטל.
<יריב שוריאן: לגבי דבריו של ארז.
<יריב שוריאן: העובדה היא שעובד כן אמור להיות רק על המעסיק הזה ואין סיבה שבפיקוח לא יופיע שהבקשה הזאת בוטלה או משהו כזה.
<יריב שוריאן: דבר שני, לגבי מה שנאמר, שיש מקרים שפונים לוועדה והם מטופלים בדחיפות.
<יריב שוריאן: אם כולם מקבלים את הנייר הזה ויכולים להמתין, למה באמת יש צורך בדחיפות מסוימת עבור מקרה כזה או אחר?
<יריב שוריאן: דבר אחרון.
<יריב שוריאן: אני חושב שעצם הקיום של אלפי בקשות והתור לוועדה, אני חושב שהבעיה היא מדיניות מסוימת שבאמת לא מביאה את העובדים המתאימים לארץ.
מיכל רוזין: זה הובהר.
מיכל רוזין: אני חושבת שיש כאן בעיה, אני לא יודעת עם היא בעובדים או בשיטה או בנוהל או במדיניות.
מיכל רוזין: זה לא יהיה הדיון האחרון בנושא.
מיכל רוזין: ניתן להם להגיב כי אנחנו שאלנו אותם שאלות ויש להם רק כמה דקות בודדות כדי להגיב.
מיכל רוזין: אנחנו יכולים לעמוד במסדרון לדבר, אבל עוד רגע מוציאים אותי מכאן בכוח.
מיכל רוזין: בואו ניתן להם להשיב.
<משה נקש: אני אנסה להתייחס במהירות ולעבור על כל הדברים שרשמתי.
<משה נקש: לדבריו של חבר הכנסת סולומון.
<משה נקש: אמרנו כבר קודם שזה נכון שכאשר החריגים הופכים לכלל, יש כאן כנראה בעיה ואנחנו צריכים לבחון אותה.
<משה נקש: כמו שאמרתי, נפרץ כאן משהו ואנחנו דנים בבקשות רבות ואנחנו צריכים לתת לזה את המענה.
<משה נקש: אנחנו מודעים לבעיות וגם מגבשים פתרונות ואני מקווה שבקרוב נוכל לעדכן בהם.
<משה נקש: חבר הכנסת סולומון דיבר על ועדת שושני שצריכה לזמן את יושבת ראש הוועדה או את חברי הוועדה.
<משה נקש: אני לא חושב שיש כאן גורם סביב השולחן הזה שלא הופיע בפני ועדת שושני.
<משה נקש: כולם הופיעו בפני ועדת שושני ומי שרוצה – וזה פורסם בעיתונות – יכול לבקש להופיע בפניה ואין עם זה בעיה.
מיכל רוזין: אנחנו נפנה לוועדת שושני.
<משה נקש: חבר הכנסת סולומון שאל כיצד נקבעה המכסה של מאתיים.
<משה נקש: המכסה הראשונה נקבעה למאה למשך חצי שנה ואנחנו ביקשנו להכפיל אותה בשנה שאחרי כן.
<משה נקש: זאת מכסה שנתית שנקבעת בצו ואנחנו לאורך כל הדרך ביקשנו מכסה גבוהה יותר.
מיכל רוזין: אנחנו נצטרף לבקשה.
<משה נקש: עקיבא דיבר על כמה דברים.
<משה נקש: נתתי לו קודם מענה בחוץ.
<משה נקש: גם עידית דיברה על זה.
<משה נקש: עובדים זרים שממתינים לתשובת הוועדה ביחד עם המעסיקים שלהם, יכולים לצאת לחופשת מולדת.
<משה נקש: זאת הנחיה שיצאה לכל הלשכות.
<משה נקש: כל הלשכות יודעות אותה.
<משה נקש: זה מפורסם, זה בטלוויזיה, תודיעו לכולם.
<משה נקש: אם יש בעיה נקודתית, פותרים אותה ואנחנו יודעים לעשות גם את זה.
<קריאה: זה לא אומר שכולם יקבלו אישור.
<משה נקש: כולם יכולים לפנות.
<עידית לבוביץ': לא הבנתי.
<רננה לוי: הם עדיין בתהליך בדיקה אבל הם יכולים לצאת.
<משה נקש: כולם יכולים להגיש הליך אינטר ויזה לפי הנוהל הרגיל.
מיכל רוזין: משה, נקודה אחרונה לסיום.
<רננה לוי: לגבי חוות הדעת, לא מחויב להביא חוות דעת של עובד סוציאלי.
<רננה לוי: הנוהל שלנו מאפשר גם רופא של קופת חולים ואנחנו מסתפקים בחוות דעת של רופא גריאטר.
<משה נקש: גם את זה רשמתי לפני.
<משה נקש: כתוב בנוהל שאפשר להביא, חוץ מעובד סוציאלי, גם חוות דעת של רופא או של אח מוסמך, בדיוק כמו בסעיף שנטע הקריאה מהחוק.
<משה נקש: כל מי שמקבל מכתב, מינהל האכיפה אצלנו מעודכן בזה ויודע.
<משה נקש: כל עובד כזה מופיע ואין שום בעיה עם העניין הזה.
<משה נקש: ככל שעובד בורח, ככל שיודיעו לי – אם לא הודיעו לי, אני לא יודע – ומודיעים לנו במקרים מאוד מעטים לצערי על כך שעובדים עוזבים, אנחנו מעדכנים את זה במערכת.
<משה נקש: אם אתה מודיע על בקשה, אתה צריך גם להודיע על ביטולה.
<משה נקש: תלונות על עובדים.
<משה נקש: דיברו על זה כמה פעמים.
<משה נקש: אנחנו מתייחסים ולוקחים את זה בכובד ראש.
<משה נקש: כל תלונה שאנחנו מקבלים, אנחנו מזינים אותה במערכת ולוקחים אותה בחשבון בדיון הוועדה.
מיכל רוזין: אני ממש מתנצלת בפני כל מי שלא הצליח לדבר.
מיכל רוזין: אני באמת מתנצלת.
מיכל רוזין: אני בשמחה הייתי ממשיכה עוד חצי שעה אבל מחכים לחדר הזה ולכן אני מסיימת.
מיכל רוזין: הוועדה היא כתובת, כפי שנאמר כאן.
מיכל רוזין: גם הוועדה של הכנסת היא כתובת בדיוק למקרים האלה - הנה, אני אומרת את זה בשידור – להגיע אלינו ואנחנו נעביר למשרד הפנים, לרשות ההגירה, את כל הפניות ואת כל הבקשות והבעיות.
מיכל רוזין: ברור לנו שיש כאן בעיית מדיניות שהמנגנון הזה לא עובד.
מיכל רוזין: אם עברנו ממכסה של מאה למאתיים ומדובר על 5,000 פניות, ברור לחלוטין שגם המכסה לא מספקת אבל כנראה גם המנגנון לא עובד.
מיכל רוזין: אנחנו נבקש להופיע בפני ועדת שושני ולהאיר את כל הבעיות שקשורות בנושא הסיעוד.
מיכל רוזין: יש בעיות רבות.
מיכל רוזין: אמנם התרכזנו היום בוועדה הזאת, אבל כפי שראיתם נפתחו הרבה מאוד שבילים צדדיים כי יש הרבה מאוד קושי בנושאים.
מיכל רוזין: לשון החוק מאוד מצמצמת.