GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רננה לוי:
בעצם המודל מניח איזה שהיא תפיסת עולם מעניינת מאד של ואני שואלת את עצמי מה קורה בתקופת הביניים עבור אותה אוכלוסייה שהיא מקבלת שירותים בקהילה ובוחרת להישאר בקהילה?
רננה לוי:
ככל שאני יודעת ועוסקת בתחום שלי, אני מגלה שהרבה מאד אנשים מעדיפים את השהייה בתוך המסגרת הביתית על פני היציאה למוסדות.
רננה לוי:
השאלה שלי: האם אתם תסכימו להטות כרגע את אותם עודפים שנשארים לכם בגין הבחירה הזאת של אותם אנשים שמעדיפים להישאר בתוך הבתים, את אותם תקציבים להטות לקהילה, כדי לבנות שירותים, או להרחיב את השירותים שקיימים בתוך הקהילה, ולאפשר לאנשים איכות חיים יותר טובה, עד שבאחרית הימים נקבל את ההחלטה האם , משרד הרווחה?
יעקב ליצמן:
התשובה מחולקת ל – 2, אני אקצר גם.
יעקב ליצמן:
א' – אנחנו דוחפים, אני אישית דוחף מאד לגבי כל הנושא של ...
יעקב ליצמן:
אנחנו לא רחוקים מהכרעה.
יעקב ליצמן:
ממש, כי זה יעלה עוד מעט מטרכטנברג, זה לא רחוק.
יעקב ליצמן:
נכריע.
יעקב ליצמן:
יהיה מלחמה, נתפשר.
יעקב ליצמן:
אני כמובן רוצה שדעת הקהל יישמע, כי אני יודע שהציבור, כפי שנאמר קודם על הסקר, אני יש לי סקרים משלי גם כן, זה מאד פופולרי היום.
יעקב ליצמן:
מעבר לפופולאריות, כי אני, את יודעת, אין לי מזה לפריימריס.
יעקב ליצמן:
אין לי פריימריס.
יעקב ליצמן:
אני לא צריך את כל זה, אבל לפחות הנושא הזה מאד פופולרי וצריך ...
יעקב ליצמן:
מה שאת אומרת, בין גברא לגברא, בין פרשה לפרשה, הדרך לטפל בזה זה כרגע קופות חולים מכניסים יותר טיפולים לקהילה.
יעקב ליצמן:
הם עושים את זה היום כי זה גם כדאי להם, כי העלויות, תקשיב לי, כי אני לבד ביקרתי בכמה מקומות.
יעקב ליצמן:
הייתי ב"כללית" בכמה מקומות.
יעקב ליצמן:
ראיתי אותם מקרוב.
יעקב ליצמן:
ראיתי איך זה עובד.
יעקב ליצמן:
זה עובד מצויין.
יעקב ליצמן:
יש אנשים לא רוצים להיכנס למוסד, לא רוצים זה, הטיפול בבית.
יעקב ליצמן:
הייתי עם מישהו כאן בבית וגן נדהמתי איך הטיפול.
יעקב ליצמן:
הם עושים את זה יותר ויותר, כי גם לקופת חולים כדאי.
יעקב ליצמן:
אני מברך על זה ואנחנו מסכימים לזה.
יעקב ליצמן:
מה עוד שב – long term, בהמשך, אנחנו בכלל דוגלים שזה כך יהיה.
ניצן הורוביץ:
אני מתנצל.
ניצן הורוביץ:
אני מסיים.
ניצן הורוביץ:
אני אעשה דיון נוסף בנושא הזה במיוחד עם התמקדות בקופות החולים, שאני יודע שלא קיבלו כאן את ההזדמנות היום.
ניצן הורוביץ:
אבל פשוט אנחנו בלחץ זמן.
ניצן הורוביץ:
אני רוצה רק להגיד כמה מילות סיום.
ניצן הורוביץ:
קודם כל ברכה לסגן השר.
ניצן הורוביץ:
יש בינינו, אתם יודעים, אנחנו ממקומות שונים בפוליטיקה, אבל בעניין הזה אני מאד מעריך את העבודה שלו ואת העמדה שלו ואת ההישגים שלו.
ניצן הורוביץ:
הועדה קוראת ל, לממשלה, לקדם הסדרת הטיפול בבעלי צרכים סיעודיים באמצעות ביטוח סיעודי ייעודי כחלק מביטוח הבריאות.
ניצן הורוביץ:
אני, כפי שהזכיר סגן השר, שותף להצעת החוק של חיים אורון ואני אומר לכם שביטוח סיעודי ממלכתי ייתן את המענה הזול והיעיל לטיפול בבעלי צרכים סיעודיים יותר מכל צורה פרטית של ביטוח.
ניצן הורוביץ:
הרעיון הזה של ביטוח סיעודי ממלכתי הוא לא פחות ממהפכה.
ניצן הורוביץ:
דבר שני – הועדה קוראת לממשלה בכלל, ל בפרט, להיות מודעים לצרכים שנדרשים לצורך הפיכת ענף הסיעוד לענף אטרקטיבי לעובדים ישראלים.
ניצן הורוביץ:
מעבר לביטוח סיעודי ממלכתי הוא הזדמנות לשנות, לפחות להתחיל לשנות את מפת העבודה בענף ולשפר תנאים לעובדים הישראלים וכך נוכל לצמצם את מספר הזרים שעובדים בענף ולאפשר לישראלים להתפרנס בכבוד.
ניצן הורוביץ:
הועדה ממליצה שבכל הסדר ביטוחי יתאפשר לקרובי משפחה מדרגה ראשונה של בעל הצרכים הסיעודיים להיחשב כמטפלים בבעלי הצרכים הסיעודיים.
ניצן הורוביץ:
לסיום, אני אומר את זה לארגונים ולד"ר חורב, אנחנו סבורים שביטוח הבריאות של העובדים הזרים בישראל ובני משפחותיהם צריך לעבור לקופת חולים ואנחנו חושבים שמעבר כזה ישרת את צורכי המבוטחים וקופות החולים בצורה מיטבית.
ניצן הורוביץ:
אבל כאמור אני הבטחתי לקיים גם בעניין הזה דיון ייעודי.
ניצן הורוביץ:
נשמע את ד"ר חורב ואת המסקנות לעומק ונוכל להתייחס.
ניצן הורוביץ:
שוב אדוני, הרבה תודה לזמן שלך, ותודה לכולכם.
ניצן הורוביץ:
היום יום מיוחד בכנסת, יש הרבה מבקרים, הרבה יותר מן הרגיל ויש הרבה אנשים שהם בכניסה, אז יצטרפו אלינו בהדרגה.
ניצן הורוביץ:
הזמן שלנו מוגבל אז אני חייב להתחיל.
ניצן הורוביץ:
מי שיבוא נצרף אותו ונתן לו רשות דיבור.
ניצן הורוביץ:
בוקר טוב לכולם, אני שמח לפתוח את הישיבה הזו של ועדת עובדים זרים בכנסת, ישיבה מן המנין, לרגל יום הזכויות האדם הבינלאומי.
ניצן הורוביץ:
בשבועות ובחודשים האחרונים, הכנסת הזו היא לא בדיוק המקום שממנו יוצאות בשורות חיוביות בענין זכויות אדם בכלל ואנחנו עכשיו בעיצומו של גל חקיקה פוליטי בכנסת כנגד ארגוני זכויות האדם, כנגד התקשורת החופשית, כנגד האקדמיה וב"גדול" – כנגד הדמוקרטיה.
ניצן הורוביץ:
לכן, מצאנו לנכון דווקא ביום הזה לכנס ישיבה מיוחדת של הועדה כדי להעלות על נס את זכויות האדם.
ניצן הורוביץ:
את יום זכויות האדם, חוגגים בכל העולם בעשירי בדצמבר.
ניצן הורוביץ:
ביום העשירי בדצמבר 1948, התקבלה הכרזה לכל באי עולם, בדבר זכויות האדם.
ניצן הורוביץ:
ההכרזה הזו – למי שלא מכיר, נולדה בעקבות השואה והתפרסמה מספר חודשים אחרי שקמה מדינת ישראל ומדינת ישראל אז, וגם לאורך השנים, היתה מהתומכות הבולטות של ההכרזה הזו כי ראינו בה תמיד משהו שמאד קשור בנו, במדינת ישראל, בעם היהודי ולכן, יום זכויות האדם הבינלאומי הוא גם יום ישראלי ויום יהודי מאד.
ניצן הורוביץ:
אני יודע שהיום זה לא נתפס כך בישראל, ככלל זכויות אדם הפכו להיות מושג עוין וארגוני זכויות אדם נתפסים לפעמים כאיזשהם ארגונים חצי אויבים במדינה הזו אבל, אני לא רואה את זה הדברים בצורה הזו.
ניצן הורוביץ:
אני חושב שארגוני זכויות האדם הם מקור הכח של מדינת ישראל ושל החברה הישראלית, ולכן, אני עושה כחבר כנסת כל מה שאני יכול כדי לתמוך בהם ולחזק אותם.
ניצן הורוביץ:
במסגרת הזו של ארגוני זכויות האדם והיוזמות השונות, יש מספר ארגונים שעוסקים בסיוע, בטיפול ובייצוג של כל האוכלוסיה שהיא לא אזרחי ישראל, ויש הרבה מאד קבוצות וסוגים ושמות וכינויים.
ניצן הורוביץ:
אני מתייחס בדיון הזה לכל אותה אוכלוסיה גדולה שנמצאת בתוכנו, שעובדת כאן, ששוהה כאן, שנולדה כאן, כל אחד לפי נסיבותיו, שכולם אזרחי ישראל ולכן נמצאים במעמד מיוחד.
ניצן הורוביץ:
גם הנושא הזה עומד בחודשים האחרונים תחת מתקפה קשה ביותר.
ניצן הורוביץ:
זאת אומרת, יש לנו מתקפה כללית על ארגוני זכויות האדם ובתוכה מתקפה ספציפית על הנושא של של עובדים זרים, מסתננים, מהגרי עבודה – תקראו לזה איך שתקראו לזה.
ניצן הורוביץ:
גם בענין הזה יש הרבה מאד אחיזת עיניים והולכת שולל מצד גורמים מסויימים.
ניצן הורוביץ:
בעיקר מעציב ומאד מצער לראות שאותם גורמים, שלפעמים הם עומדים מאחורי הבאת עובדים זרים לישראל מכל מיני אינטרסים, הם אלה שמתקיפים את הארגונים על הפעילות שלהם למען האנשים שכבר נמצאים כאן וזו התנהגות שיש בה הרבה צביעות בעיניי.
ניצן הורוביץ:
לכן, אני רואה את הדברים בצורה אחרת לחלוטין ויום זכויות האדם הבינלאומי על פי הכרזה אוניברסלית על זכויות האדם וחוקי מדינת ישראל אנחנו מחוייבים ביחס הולם לכל אדם שנמצא כאן, זו נקודת הבסיס, לכל אדם שנמצא כאן.
ניצן הורוביץ:
אנחנו לצערי, נכשלים בזה בצורה מאד קשה.
ניצן הורוביץ:
אני לא אכנס לפרטים לגבי סוגים ספציפיים של קבוצות בקרב הלא-אזרחים אבל, לגבי כמעט כל הקבוצות אפשר להגיד שאנחנו נכשלים בכך באופן קשה.
ניצן הורוביץ:
תקראו את ההכרזה ואם תקראו את החוקים שלנו, של מדינת ישראל, תראו שרבים מהם לא מיושמים, לא חלים ביחס לקבוצות גדולות של אנשים שנמצאות בתוכנו –חלקן שנים רבות, עובדים כאן קשה וגם תורמים למקום הזה, כמו אחרים.
ניצן הורוביץ:
לכן בחרתי את הישיבה היום - ביום זכויות האדם הבינלאומי, להקדיש לגורמים שאינם גורמים ממשלתיים, אני הגדרתי את זה בלוח הועדה כגורמים פרטיים, גורמים פרטיים שהם עמותות ויחידים וארגונים מסוגים שונים, שנותנים את הלב והנשמה למען אותם אנשים שהם אנשים במעמד מוחלש מאד.
ניצן הורוביץ:
לצערי, המדינה - לא רק שלא בדרך כלל, מעט מאד מסייעת במאמצים האלה, אלא שהיא רק מפריעה ומקשה ומהלכת אימים ומפחידה.
ניצן הורוביץ:
חשוב לי מאד שיצא מן הכנסת קול קצת אחר, שמן הבית הזה ייצא קצת קול אחר לפחות ביום הזה, לא קול של הפחדות ואיומים על אנשים שמלכתחילה הם במעמד מוחלש מאד, אלא קול לטובת אלה שמנסים לעזור להם ולשפר את מצבם, לשפר את מצבם לטובתם ולטובתנו, לטובת כל החברה.
ניצן הורוביץ:
זו הגישה שלי בוועדה הזו מאז שנכנסתי לתפקיד הזה ולכן הזמנתי אתכם כאן היום, במיוחד הזמנו אנשים שבדרך כלל לא באים הנה לכנסת, הארגונים הגדולים באים ומיוצגים ונוכחים בהרבה דיונים אבל כאן, יש לנו גם נציגים של ארגונים קטנים, של קבוצות, של יחידים, של בודדים אפילו, שלקחו יוזמה ופתחו בפעילות, והיום רצינו פשוט להביע הערכה והוקרה, גם את זה אפשר לעשות לפעמים, לא רק להתקיף ולאיים ולהפחיד.
ניצן הורוביץ:
אפשר גם להגיד 'תודה' ולהביא את האנשים האלה הנה, לישיבה רשמית, כדי לשמוע אותם, כדי שיספרו על הפעילות שלהם ושגם אחרים יוכלו ללמוד מן הדברים הטובים שהם עושים.
ניצן הורוביץ:
יש לי כאן רשימה של ארגונים ואנשים שידברו.
ניצן הורוביץ:
מי שבכל מקרה רוצה לקחת חלק ולא דיבר קודם עם הועדה, מוזמן להעביר פתק לדנה עם השם ואז אני אתן את רשות הדיבור לפי התור.
ניצן הורוביץ:
אני גם מזכיר שהישיבה הזו מוקלטת, משודרת באינטרנט וגם הפרוטוקול יפורסם ותוכלו להשתמש בו.
ניצן הורוביץ:
מכיוון שיש הרבה אנשים, אז בבקשה תצטמצמו בזמן כדי שלא אצטרך לקטוע.
גדעון קוּנטָר:
אני פרופסור בלימודי עבודה וכבר די הרבה שנים אני עסוק בקשר שבין האוניברסיטה וחוקריה ותלמידיה, בקשר ביניהם לבין העיר תל אביב יפו והאוכלוסיות החלשות והמוחלשות שהם אזרחים אינם אזרחים.
גדעון קוּנטָר:
חלק גדול מן הפעילות שלי עד עכשיו היה גיזרת יפו עם אזרחים ערבים, עם אזרחים יהודים, עם יוצאי אתיופיה, כל האוכלוסיות מן הסוג הזה.
גדעון קוּנטָר:
בשנתיים האחרונות "התגלגלתי" בצורה כזו או אחרת לעבוד עם מהגרי עבודה והפליטים בתל אביב, בתחילה מתוך מפגש עם הארגון המאד חשוב שנקרא Israeli children שמנסה להגן על המעמד של ילדים שלמדו פה, מדברים עברית, רוצים לחיות פה, הם מודרים מן החברה, והם עכשיו מועמדים לגירוש.
גדעון קוּנטָר:
משם למדתי להכיר את הקהילות השונות של מהגרי עבודה על סוגיהם השונים והפליטים, והבנתי שצריך לעשות משהו מאד דחוף בהינתן שהקריאה שלי של המצב היא דומה מאד לקריאה של חבר הכנסת הורוביץ.
גדעון קוּנטָר:
הבעיה עצמה לא נולדה פה, היא בעיה גלובלית, היא במיוחד אקוטית במזרח הים התיכון בגלל המיצוב שלנו.
גדעון קוּנטָר:
בהינתן זאת, עם כל מה שממשלת ישראל עושה ועשתה היא רק מחריפה את הבעיה מזה שלא יכולים לסגור את הגבול כמו שצריך ולא בנו גדר כבר הרבה שנים, עשו דברים אחרים עם הכסף שלנו במקומות אחרים, דרך זה שתומכים ומאפשרים לחברות כח אדם להביא לפה אנשים במעמד עוד יותר מוחלש שכולל דמי תיווך ברמה של פי עשרות מאשר המותר, כולל אי אכיפה של חוקי עבודה, כולל כל הדברים שיוצרים אוכלוסיה חלשה אוכלוסיה מוחלשת עוד יותר, ואפילו מייצרים מוטיבציה לאנשים להישאר פה כי אין להם ברירה אלא להישאר פה כדי לשרוד את הצורך להחזיר כספים במקום מוצאם.
גדעון קוּנטָר:
בהינתן זה השאלה היא מה עושים?
גדעון קוּנטָר:
והתשובה שלי קודם כל האחריות היא שלכם, אתם הבאתם אותם, אתם ממשיכים להביא אותם, אתם ממשיכים להחליש אותם, אתם מייצרים את הבעיה.
גדעון קוּנטָר:
הם פה עכשיו ומה צריך אזרח בעל כוונות טובות ופטריוט לעשות?
גדעון קוּנטָר:
והתשובה היא לאפשר לאנשים לחיות בכבוד כל עוד הם פה, לאפשר להם לחזור הביתה בתנאים שמתאימים להם ורצויים להם, אם הם רוצים או נאלצים לחזור.
גדעון קוּנטָר:
מה שאני יודע לעשות זה ללמד אז יחד עם ארגון "מסילה" שאנשיו יציגו את עצמם ויחד עם ארגונים אחרים, הקמנו ארגון שהוא מנוהל על ידי נציגים של "מסילה", על ידי מתנדבים, על ידי אנשים כמוני ועל ידי חברי קהילת מהגרי העבודה, הקמנו ארגון שנקרא C.E.C - Community Education Center שמטרתו לתת קורסים ברמה האקדמית או רמה פרופסיונאלית, על ידי מתנדבים כמוני או אנשים שאני מצליח לגייס, לכל חברי הקהילות מן העובדים הזרים החוקיים לחלוטין, דרך כל התחום האפור והמורכב של מעמד, דרך - לאחרונה - גם הפליטים ומבקשי המקלט לסוגיהם השונים.
גדעון קוּנטָר:
והקורסים ניתנים בתוך השכונה - רחוב לבנדה או באזור מסילה.
גדעון קוּנטָר:
יש לנו סימסטרים, הקמנו ארגון שהוא ממש אקדמי או פרופסיונאלי.
גדעון קוּנטָר:
הקורסים, פחות או יותר, יש לנו סמסטר שנמשך עשרה שבועות בכל פעם, כרגע הסמסטר התחיל לפני שלושה שבועות ויש לנו קורס לעברית שהוא קורס קריטי למי שרוצה לשרוד פה.
גדעון קוּנטָר:
יש לנו קורס לפסיכולוגיה והתפתחות של ילדים, ומשפט סיכום הוא שיש קורס לניהול יוזמה ולניהול של עסקים קטנים, הרעיון הוא לתת לאנשים כלים שיאפשרו להם לצאת ממעעגל העוני, שיוכלו לקחת אתם הביתה וגם לומר דברים בשיבחה של מדינת ישראל במקרה והם אמורים לצאת מכאן, ולאפשר להם להילחם על המעמד החוקי שלהם.
ניצן הורוביץ:
אנחנו כאן רבּים ואני רוצה שלכולם תתאפשר זכות דיבור אז אני מבקש מאד לצמצם.
תמר שוורץ:
אני מנהלת "מסילה", מסיל"ה הן ראשי תיבות של מרכז סיוע ומידע לקהילה הזרה, יחידת רווחה היחידה מסוגה בישראל, אני לא יודעת לגבי העולם – דווקא מעניין לבדוק - שנמצאת בתל אביב.
תמר שוורץ:
ב 99' היא הוקמה.
תמר שוורץ:
רק עירית תל אביב החליטה שאנשים חסרי מעמד חוקי הם בכל זאת בני אדם וזקוקים לטיפול, ולכן אנחנו גוף שהוא בעצם מימסדי, הוא עירוני, שעוזר לאנשים שהמימסד בידו השניה רוצה להרחיק מן המדינה.
תמר שוורץ:
אנחנו מבינים שבקיומנו יש איזו סתירה או פרדוקס שהוא לא פשוט ליישוב אבל אנחנו מצליחים בכך שאנחנו מחזיקים את המקל משני קצותיו.
תמר שוורץ:
כמו כל יחידת רווחה, יש לנו אינטק, יש לנו עבודה פרטנית, עם ילדים בסיכון, עם משפחות, יש לנו עבודה קהילתית ענפה, עם פעילים על מנת שהם יעזרו לעצמם ולחזק את הרשתות החברתיות שלהם ויש לנו גם פריטנציה להשפיע גם על מדיניות כאשר אנחנו לא מביעים עמדה פוליטית לגבי הימצאותם של האנשים האלה, האם צריך לגרש או האם צריך להביא אלא שכל עוד הם כאן –וזו האג'נדה של העירית תל אביב והיא מתאימה לי, גם כעובדת סוציאלית וגם כאדם וכאזרחית במדינה הזו, כל עוד הוא האדם כאן הוא אדם ולכן הוא זכאי לטיפול.
תמר שוורץ:
אני לא יודעת אם שמעתם אבל אתמול והיום הנושא של הטיפול של עירית תל אביב בקהילה הזרה עלה לכותרות עקב מכתב שכתב ראש העיר לראש הממשלה, שאמר שהוא מרגיש כמו סיזיפוס שמגלגל את האבן אל ההר.
תמר שוורץ:
יצאה עליו ביקורת של קיטור, הרבה ביקורת כאילו הוא לא מעוניין, הוא מתרחק ומתנכר לקהילה הזרה וזו בפירוש לא העמדה.
תמר שוורץ:
העמדה היא: קשה לנו, אנחנו לבד, אנחנו קורסים, במיוחד מאז כניסת מבקשי המקלט ב- 07' הזרם גובר והולך, הותירו אותנו לבדנו חשופים בצריח ועומדים אל מול העבודה הענקית.
תמר שוורץ:
בגלל שאנחנו יחידת הרווחה היחידה אז רק אנחנו מקבלים את הסוציאלי.
תמר שוורץ:
יש ארגונים אחרים עם יומרות אחרות.
תמר שוורץ:
זה 'על קצה המזלג'.
ניצן הורוביץ:
אתם מוזמנים גם לומר את דעתכם על הסוגיה, אנחנו בישיבה פתוחה, ולומר גם דברים שמציקים לכם וכואבים לכם ואם אתם חושבים שצריך לשנות אז בהחלט זה המקום.
יעל צוברי:
אני עובדת קהילתית ב"מסילה".
ניצן הורוביץ:
"מסיל"ה" כבר דיברו.
נעה גלילי:
אני הדוברת של עמותת "ילדים ישראלים", שזו עמותה שמובילה את המאבק נגד גירוש הזרים מהגרי העבודה.
נעה גלילי:
התחלנו לפעול לפני שנתיים כאשר יצא הכרזה שיתחיל גירוש מאסיבי של ילדים של מהגרי עבודה.
נעה גלילי:
עד אותה שנה נתנו להם להישאר, לגדול ולהתחנך בישראל.
נעה גלילי:
היתה מדיניות בלתי כתובה שהם נשארים פה ולא מגרשים אותם, לעומת האבות שאותם גירשו בצורה מסיבית.
נעה גלילי:
אני כן אנצל את ההזדמנות הזו - - -
ניצן הורוביץ:
שוב, אלה פעילים והם מכירים את הנושאים, כך שאת יכולה לגשת ישר לענין.
נעה גלילי:
המערך שלנו קיבל כיוונים מעניינים חוץ מן המאבק המאד ממוקד נגד גירוש ילדים אנחנו נאבקים לדוגמה במתקן כליאה שהוא למעשה בית כלא לילדים, דבר שאף אחד מאתנו לא העלה על דעתו והילדים הם במתקן שאין בו נוהל מעצר, עוצרים את הילדים בצורה לא מבוקרת, אין לנו שום דרך לראות איך זה נעשה, מדיווחים של אמהות – רחל וליליה יספרו את הסיפור שלהן, לכן אני אקצר, מקום שלא נמצא בו אוכל לילדים, מתקני רחצה לילדים, את התינוקות רחצו בשירותים במקום ומצאנו את עצמנו נאבקים בבית כלא לילדים שנמצא בישראל מתחת לאף שלנו ולצערי ללא הרבה ביקורת ציבורית.
ניצן הורוביץ:
אני יכול להגיד לך, שביום ראשון הקרוב הוועדה הזו תערוך ביקור במתקן ותבדוק את הענין לעומקו.
נעה גלילי:
מצוין.
נעה גלילי:
אגב, האבסורד הגדול שאני הייתי צריכה להעביר רשימה של דברים בסיסיים לילדים כדי שהם ילכו לקנות.
נעה גלילי:
יש הרבה אבסורדים במאבק הזה, צריך לזכור שאלה מהגרי עבודה שהגיעו לישראל כחוק כדי לעבוד ושילמו דמי תווך שערורייתיים לקבלני כח האדם, ועד היום הם מנסים להחזיר את החובות האלה אז אתן את הבמה לרחל וליליה, ששתיהן אמהות לילדים שכלואים, הילד של רחל עלה לכיתה א' השנה ולא יודעים אם הוא מקבל מעמד, ללילאין יש שני ילדים, לאנס בן חמש בגן חובה, הם נדחו על ידי משרד הפנים ולא יקבלו מעמד, הם מועמדים לגירוש.
נעה גלילי:
אלו אמהות שבעל כורחן נעשו מנהיגות של קהילה, הן אתנו במאבק, הן בוועד המנהל שלנו ובאסיפה הכללית והן באמת נשים שלי כבוד להכיר אותן.
רחל אלוורז:
שלום.
רחל אלוורז:
My name is Rachel, I have two children here and I am here in for almost five years now.
רחל אלוורז:
Being in with children is a privilege for me and it is also an opportunity for me to be able to reach out for the community and be able to be a part of the struggle against the probation.
רחל אלוורז:
There was also a point in my life that I wanted to give up, not because I am tired but because I am tired of hiding and trying to make it right for my children, but, when I look at them I realize that if I won’t stand up for them then who will stand up for them?
רחל אלוורז:
The “Israel Children” organization has helped me a lot in getting a permit in time.
רחל אלוורז:
They don’t know about the “cans”, they don’t know about the ones who are still in cans but, they stand up for them because they simply believe in our children, they simply believe that all children are equal, they simply believe that all children - no matter what color they have are equal, and deserve a better future.
רחל אלוורז:
I like it here in , another family to rely on, “Israeli children”, who are willing to help us and are more than willing to listen or to talk, make us realize that we are a family away from home.
רחל אלוורז:
The “Israeli Children” organization doesn’t only fight for the rights of our children but they basically fight for the future of our children so I just hope … they put them in the position where they will not just commit to their position but they will also commit to the trust the people here have in them and believe me when I say that this is my life now, and the life for my children.
רחל אלוורז:
I just hope that the government will give our children the chance to prove their worth and I assure you that you won’t regret having them in your country because they're worth it.
ניצן הורוביץ:
Thank you very much.
ליליה קרוזאדה:
בוקר טוב לכולם.
ליליה קרוזאדה:
תודה לכולם שאתם הזמנתם אותנו לדבר בוועדה.
ליליה קרוזאדה:
קוראים לי ליליה, אני בת שלושים וחמש ויש לי שני ילדים.
ליליה קרוזאדה:
לבן קוראים לאנס, הוא בגן חובה והקטן הוא בן שנתיים.
ליליה קרוזאדה:
הגעתי לישראל עם אישור עבודה ועבדתי עם זקנה, והיה לי מאד קשה כאן, כשאני הייתי כאן בישראל כי אני לא יודעת מה קורה, מה יהיה, כי אני לא יודעת איך לדבר עברית מאז, ועכשיו אני למדתי את העברית ואת האוכל שאני הכי אוהבת.
ליליה קרוזאדה:
אני אוהבת לאכול את האוכל הישראלי ואני גם חוגגת את החג השל הישראלים.
ליליה קרוזאדה:
המצב הוא שהיה לי אישור קבוע רק לשלוש שנים ופתאום במקום שעבדתי הם לא סידרו את הרשיון שלי ואני רוצה לבקש מן הממשלה או כאן מכולם שתתנו לילדים שלנו להישאר כאן בגלל שהם נולדו כאן והם ישראלים.
מיכאל דור:
אני יוזם ומנהל של המתקן לטיפול בפליטים בתל אביב.
מיכאל דור:
מהצגת העצמי שלי כבר עולה שיש לי פה "שתי נאמנויות" - מה שנקרא.
מיכאל דור:
האחת אני פה מוצא את עצמי כנציג המימסד והמשרד ואעשה את זה כמיטב יכולתי והשניה, לא פעם במקום שהלב נמצא, בבעיות האמיתיות, הייתי ממקימי המקלט לקרבנות סחר בנשים שחברתי תציג אותה כאן.
ניצן הורוביץ:
לא צריכה להיות סתירה, לא אמורה להיות סתירה בין שתי העשיות שלך.
מיכאל דור:
היא קיימת.
ניצן הורוביץ:
לצערנו הרב.
מיכאל דור:
לצערנו הרב, היא קיימת ואני אציג את זה עכשיו, אחרי הצד של תפקידי במשרד הבריאות.
מיכאל דור:
אנחנו מתמודדים עם מצב בלתי אפשרי, עם אוכלוסיה שאף אחד לא יודע את המספר שלה, נוכל 'לזרוק' מספר של מאתיים, מאתיים חמישים אלף איש ללא ביטוח רפואי, ללא הבטחת טיפול רפואי.
מיכאל דור:
עם כל הרצון הטוב שהיה, שלא גוּבָּה כל כך על ידי האוצר, של מתן פתרונות לילדים, בחלקו דרך קופת חולים "מאוחדת" עם כל הבעייתיות של זה, עם הנחיה שלנו לתת בטיפות חלב את כל השירותים של 'טיפת חלב' ללא תשלום, ללא שום קשר למעמד, עם הוראה מפורשת שלנו שבשום מקום טיפול לא יהיה שום דיווח לשלטונות ההגירה, אנחנו ממש מקפידים על זה, למיטב ידיעתי מרבית המקומות מקיימים את זה, כל הדברים האלה שאנחנו עושים הם טיפה בים, למרבית האנשים.
מיכאל דור:
הטיפול במרפאה שאני מנהל בתחנה מרכזית, שאני מפעם לפעם עושה שם תורנויות כרופא ואחר כך יודע שיעבור עלי לילה בלי שינה מן הדברים שאני רואה שם כי אני רואה שם דברים מזעזעים.
מיכאל דור:
המדינה מתקשה להתמודד עם קליטה ברמה של החלטה, קודם כל, יש פה החלטה ערכית וגם ברמה של תיקצוב, מאתיים אלף איש, לתת להם טיפול רפואי במחסור הנוראי שהמערכת שלנו נמצאת בו, זה משימה מאד מאד בעייתית.
מיכאל דור:
ברגע שאין החלטה ואין תקצוב אז "נוחתות" על השולחן שלי בקשות ודרישות שכל אחת מהן קורעת לב ואני לא מדבר 'באויר', יש לי על השולחן השבוע בקשה על שם אדם שהגיע מאריתריאה אבל אני אקצר.
מיכאל דור:
אין לנו תקציב לטפל בחולים, והנקודה האחרונה שהכי מכאיבה היא אלה שעברו את העינויים בסיני, ונקלענו לזה, כשמגיעה אלינו אחרי מספר חודשים, אשה בחודש השמיני להריונה אחרי אונס ואנחנו לא יכולים לעזור לה, ומישהו פה אמר: המדינה יצרה את הבעיה שהמדינה תפתור את זה - אין דבר שיותר רחוק מן האמת.
מיכאל דור:
המדינה מתמודדת עם בעיות שלא אנחנו יצרנו אבל אנחנו צריכים לנסות להתמודד אתן.
ניצן הורוביץ:
כן, תודה.
ויקטוריה גולצמן:
אני מנהלת מסגרות לטיפול בקרבנות סחר.
ויקטוריה גולצמן:
המסגרות קיימות והן בעצם לא יוזמה פרטית אלא שהן בעקבות החלטת ממשלה.
ויקטוריה גולצמן:
אנחנו נותנים מענה לאנשים שזוהו כקרבנות סחר על ידי המדינה ומעניקים טיפול פסיכו-סוציאלי במימון מלא של המדינה.
ויקטוריה גולצמן:
כמובן שכל השירותים הרפואיים וכיוצ"ב ממומנים על ידי משרד הבריאות.
ויקטוריה גולצמן:
משנת 2009 אנחנו גם מעניקים טיפול לאוכלוסיה של מבקשי מקלט, שמתוכם זוהו קרבנות סחר.
ניצן הורוביץ:
נפגשנו לפני מספר ימים ויש עוד מספר דברים לספר.
ניצן הורוביץ:
בקיצור.
ויקטוריה גולצמן:
יש לנו הרבה דברים לספר, אבל, אחת המטרות שבשבילה הגענו לכאן היא שאנחנו רוצים לשמוע מה יש בקהילה ומה השירותים שיש, כי למדנו שבלי קהילה אנחנו לא יכולים להכין את האנשים לקראת יציאה מן המקלט.
ויקטוריה גולצמן:
גם אלה שמקבלים אשרות עבודה וגם אלה שמסיימים את השהות שלהם במקלט, צריך להכין אותם לחיים עצמאיים ובלי קהילה אנחנו לא נוכל לעשות את זה, בין אם בן אדם שב למדינת המקור ובין אם הוא נשאר במדינת ישראל.
ניצן הורוביץ:
מי האנשים שמגיעים אליכם ומדוע?
ויקטוריה גולצמן:
האנשים שמגיעים אלינו הם אנשים שזוהו על ידי משטרת ישראל ויכול להיות שאותרו על ידי ארגונים חברתיים, וזוהו על ידי משטרת ישראל כקרבנות סחר.
ניצן הורוביץ:
מה זה אומר?
ויקטוריה גולצמן:
כתוצאה מניצול מאד ברוטלי, גם של הנשים, שבזמנו זה היה סחר לצרכי ניצול מיני, מהגרי עבודה, שהעבירה היא לא רק אחזקת דרכון וניצול מינורי אלא אחזקה בתנאי כליאה, ניצול מאד משמעותי מבחינת הלנת שכר ותנאי מחיה, ומקרב מבקשי מקלט הם אנשים שלמעט העינויים שהם עוד תת אוכלוסיה בתוך הקבוצה הגדולה, עברו גם תשלומי כופר, גם אונס מתמשך וגם עינויים מאד קשים, כדי להשיג איזושהי טובה כלכלית.
ניצן הורוביץ:
כמה יש אצלכם עכשיו, גברים ונשים?
ויקטוריה גולצמן:
בשני מקלטים התפוסה יכולה להיות מכסימלית כלומר שלושים וחמישה מקומות.
ויקטוריה גולצמן:
כיום אצל הנשים אנחנו מטפלים בעשרים ושלש שנים וששה ילדים.
ויקטוריה גולצמן:
אצל הגברים כרגע נמצאים שלשה עשר גברים אבל אנחנו מטפלים בכמאה עשרים שמפוזרים ברחבי הארץ, בעבר טיפלנו בעיקר בעובדי חקלאות שרובם מתאילנד ונפאל.
ניצן הורוביץ:
עובד חקלאות כזה, מה קרה לו שהוא הוגדר כקרבן סחר?
ויקטוריה גולצמן:
יש מספר סוגיות לבחון את העבירה לצרכי סחר, חלק הופנה כקרבן סחר ואין פה משפטנים יחד אתי אבל, בשורה התחתונה זה עושק ברמות מאד מאד משמעותיות, ובנוסף לזה זה פשוט הכפפה של האדם, זה לראות במהגר העבודה איזשהו אמצעי: "במקום אותו טרקטור אז אני כבר אשתמש באותו אדם ואני אפיק ממנו רווחים".
ויקטוריה גולצמן:
פשוטו כמשמעו.
מיכאל דור:
במקור הקמנו את המקלט לקרבנות סחר שיעידו במשפטים של הסרסורים.
מיכאל דור:
עם הזמן זה הפך להיות יותר ויותר בלי קשר הכרחי לנושא המשפטי.
ויקטוריה גולצמן:
חשוב לציין כי אין תנאי להיות במקלט, אין תנאי שאדם חייב להיות עד, שיתוף פעולה אינו תנאי לכניסה למקלט, זה בעיקר רצון של האדם והמדינה, במקרה הזה, נותנת מענה.
שרה רובינסון:
שלום, אני רכזת זכויות מיעוטים באירגון אמנסט אינטרנשיונל, כמו שכבר יודעים, אמנסטי הוא ארגון עלמי אבל היום אני לא כאן כדי לדבר על אמנסטי אלא על תכנית שעשינו עם מחלקת החינוך שלנו שזה הכשרה של כמאה פליטיים באשדוד, ערד ובתל אביב ועכשיו הם קבוצות עצמאיות שעושות פעילויות כדי לקדם עניינים שהם בוחרים בתוך הקהילות שלהם.
שרה רובינסון:
מדובר בקבוצות שהן לא בדיוק שייכות לאמנסטי אבל הן כן קיבלו איזו הכשרה.
שרה רובינסון:
כאן יש שני נציגים מכל קבוצה שהכינו דקה אחת, של משהו להגיד על העבודה שהם עושים, כי היוזמות מאד חשובות בתוך הקהילות שלהם.
הגוס דאוויט בינה:
My name is Dawit, I am twenty-seven years old, I arrived in in September 2007.
הגוס דאוויט בינה:
I was forced to go to the army in ; I was forced to go to the army even though I did not want to go.
הגוס דאוויט בינה:
I know that in people go to the army but in it is different.
הגוס דאוויט בינה:
People are forced to go to the army for many years.
הגוס דאוויט בינה:
They have no choice and are controlled by the government, working like slaves.
הגוס דאוויט בינה:
I was taken to the army and I knew that I could not do it any longer, so I left .
הגוס דאוויט בינה:
In I am a criminal because I left the army and if I go back there… they will arrest me and beat me or they might just kill me, if they see me.
הגוס דאוויט בינה:
It is not easy to come here.
הגוס דאוויט בינה:
People think that we are coming to work but if we had a chance there then we would never come because the journey is hard, so hard and many people died on the way… I was caught by the army, they put me in prison, they beat me badly and I suffered a lot.
הגוס דאוויט בינה:
I was there for three weeks and then they released me.
הגוס דאוויט בינה:
Life in is very difficult for a refugee, people are not allowed to work so they cannot pay for food and apartments.
הגוס דאוויט בינה:
People live in some very crowded places and sleep outside.
הגוס דאוויט בינה:
I am very lucky because I was given a permit to work but this does not mean that I have a lot of chances to work.