GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
הגוס דאוויט בינה:
For example, I was working as a dishwasher in a nice bar in Jaffa, they took me but they never gave me health insurance and, once I was sick and I could not see a doctor - - -
ניצן הורוביץ:
Where do you work now?
הגוס דאוויט בינה:
I work in a barber shop, in Neve Sha’anan.
הגוס דאוויט בינה:
I did not have the chance to see a doctor, I have never received treatment because they said I would have to pay a lot of money for it and I could not pay it.
הגוס דאוויט בינה:
Only after I went to the “human rights” they called my employer and after six months I got health insurance.
הגוס דאוויט בינה:
Most of the refugees are not as lucky as me.
הגוס דאוויט בינה:
I am a part of the Amnesty international, I am very happy to - - -
עלי אחמד אסמעיל:
Hello, my name is Ali Ahmed Isma’el.
עלי אחמד אסמעיל:
I am thirty-five years old, from Darfur, from .
עלי אחמד אסמעיל:
Actually due to the genocide war and other crimes in Khartum, against the people in Darfur, I left Darfur to - - - and after a long journey and one more year I came to .
עלי אחמד אסמעיל:
I have been four years in , it is really good, I work in a small place, cleaning - - - right now I work in Tel Aviv Yaffo.
עלי אחמד אסמעיל:
Besides my daily life, I am an activist in Jerusalem community, I share in - - - for human rights, seminars, lectures, educations, - - - them with the new environment here in Israel.
עלי אחמד אסמעיל:
Generally, lately, we know that a lot will come, entering [across] the border, and we see the ways that the State solve the problem, but unfortunately, also, we care that Israel is going to build a reputation that ten thousand will tell about it and also, the Knesset will discuss, later, the law, see that everyone who crosses the board will - - - also us, - - - actually Israel compared with other countries - - - I hope is that they will solve the problem with better ways for us ... Thank you.
ניצן הורוביץ:
Thank you, thank you very much.
ניצן הורוביץ:
Are you from the same group?
עלי אחמד אסמעיל:
Yes.
ניצן הורוביץ:
So we have to move on because we have many to hear.
ניצן הורוביץ:
Okay, maybe a half a minute, make it very short, please.
אדם עבדאללה גומה:
Hello everybody.
אדם עבדאללה גומה:
I will make it short.
אדם עבדאללה גומה:
I am very happy to see you here, my name is Abd’alla Guma, I am twenty-six years old.
אדם עבדאללה גומה:
I have been in for four years, I left Darfur to , I was in a camp and they burnt my village.
אדם עבדאללה גומה:
They killed many people and tried to kill me.
אדם עבדאללה גומה:
I “fell” into a refugee camp, then I came to .
אדם עבדאללה גומה:
It is very hard in for refugees.
אדם עבדאללה גומה:
We have this problem with the visa and it is a big problem for us, it says clearly that we cannot work.
אדם עבדאללה גומה:
If we get a job, the point is that we cannot work, if - - -
ניצן הורוביץ:
A final word, please, just one last sentence.
אדם עבדאללה גומה:
Okay, we took the course about human rights and we learnt a lot about it, and we also learnt how we can work with our communities and how we can demand from the Israeli Government our rights, so thank you very much.
ניצן הורוביץ:
Thank you.
דנה פיגלמן:
שלום לכולם, אני סטודנטית לגיאולוגיה בגבעת רם באוניברסיטה העברית ואני מרכזת את תכנית הסיוע לפליטים ומבקשי מקלט בירושלים בהתנדבות, יחד עם טלי אבנטל, שנמצאת בחו"ל ולא יכלה להיות כאן היום.
דנה פיגלמן:
נמצא אתי פה שי, שמרכז את לימודי השפה העברית, ומיכל שמתנדבת אתי כבר הרבה חודשים.
דנה פיגלמן:
לפני הנתונים של הכנסת, מנובמבר שעבר, יש בירושלים בין שמונה מאות לאלף פליטים ומבקשי מקלט.
דנה פיגלמן:
הקהילות בעיר הן מסודן, מאריתריאה ומאתיופיה.
דנה פיגלמן:
יש ביניהן גם משפחות רבות עם ילדים.
דנה פיגלמן:
כמו שאתם ודאי יודעים הרשויות בעיר מספקות לאוכלוסיה שירותים ברמה הבסיסית בלבד; חיסונים, התערבות סוציאלית במקרה חירום אבל בכל מה שקשור לרווחה אין טיפול בשיגרה, ואין עבודת מניעה.
דנה פיגלמן:
לשמחתנו יש את חוק חינוך חובה.
דנה פיגלמן:
ארגוני הסיוע לפליטים פעילים בעיקר בתל אביב בירושלים יש ואקום מבחינת ארגוני הסיוע וגם חוסר היכרות ומודעות של קהילת הפליטים עצמה עם ארגונים ותחומים רבים קשורים לביורוקרטיה חינוך עבודה ותחומים נוספים.
דנה פיגלמן:
אנחנו מרגישים שיש צורך לסייע במקומות בהם אין אף אחד אחר שזה התפקיד שלו פה בעיר ולכן, משנת 2007 ההתארגנות שלנו פועלת בירושלים, זו התארגנות וולוננטרית לחלוטין של פעילים חברתיים, מתנדבים, הרבה סטודנטים אבל לא רק.
דנה פיגלמן:
אנחנו מעניקים סיוע הומניטרי לקהילה בירושלים.
דנה פיגלמן:
המטרות שלנו הן הומניטריות בלבד ולא פוליטיות, אנחנו פועלים ללא תמיכה ממשלתית או עירונית או של כל גוף מוסדר אחר.
דנה פיגלמן:
אנחנו פועלים רק על תרומות שמיועדות למקרי חירום של הפליטים בעיר, כמעט ללא תקציב שוטף.
דנה פיגלמן:
בקיצור, פועלים בעיקר על הנכונות והנתינה של המתנדבים והמתנדבות המדהימים שלנו.
דנה פיגלמן:
אנחנו פועלים בשיתוף פעולה מלא עם כל הארגונים בתל אביב ועם מרכז חירום של הרווחה.
דנה פיגלמן:
מלבד מקרי חירום שפונים אלינו פליטים מדי פעם, יש מספר פרוייקטים ש"רצים בשוטף" בעיר ומבוססים רק על מתנדבים.
דנה פיגלמן:
הפרוייקט הראשון הוא חלוקה של ארגזי מזון בסיוע נדיב של קרן "בכבוד" של התנועה ליהדות מתקדמת, הארגזים מגיעים למשפחות.
דנה פיגלמן:
יש לנו שיעורי שפה שֶשַי מרכז, וכפי שנאמר פה הם צורך קיומי.
ניצן הורוביץ:
מילה אישית לסיום.
דנה פיגלמן:
טלי, שמרכזת יחד אתי החלה שנה שעברה להנחות סטודנטים מבית הספר לעבודה סוציאלית בעבודה מעשית, עם הפליטים בעיר, והשנה יש לנו ששה סטודנטים והפרוייקט האחרון שאני מרכזת הוא פרוייקט להעלאת מודעות לזכויות במשרד הפנים, שעל זה אני קצת אספר - - -
ניצן הורוביץ:
לא, לא רק מילה אישית.
ניצן הורוביץ:
אני מצטער אבל אחרת אחרים לא יקבלו זכות דיבור.
דנה פיגלמן:
מחודש אפריל אני מגיעה כמעט כל בוקר למשרד הפנים והזדעענו לגלות שמקבלים את הפליטים מחוץ לבנין והמאבטחים מטפלים בהם, זאת אומרת שהם שנמצאים בחוץ בכל מזג אויר, הם לא רואים את הפקידים, גילינו שהפליטים ממש לא מודעים לכל מיני עניינים של עבודה, בטוח בריאות וכל מיני דברים חשובים אחרים.
דנה פיגלמן:
אז אנחנו מגיעים כמעט כל יום, עוזרים קצת בגישור מול העובדים ובהעלאת מודעות עם חלוקה של פלאיירים.
קופלום אבאי טקלה:
I am from ASSAF.
ניצן הורוביץ:
The ASSAF representative already spoke.
ניצן הורוביץ:
Oh, they did not.
ניצן הורוביץ:
Okay
קופלום אבאי טקלה:
We are working with witnesses, as in other communities there are domestic disputes, there are also domestic disputes in the refugee community.
קופלום אבאי טקלה:
- - - and we will explain it.
קופלום אבאי טקלה:
Now, we are trying to pay for men, for Eritrean refugees, to send them to courses, to inform and to teach them about family therapy center, how to deal with the domestic disputes and how to deal with the issues of the refugees status, all the status thing is not yet done.
קופלום אבאי טקלה:
It is complex, so we are trying to teach them about family wellness.
קופלום אבאי טקלה:
So thank you for giving me this opportunity to say the things in short but we could have said more about this.
ניצן הורוביץ:
Let me ask you, what would you, personally, like to achieve for yourself?
קופלום אבאי טקלה:
If individuals have got problems they can go to ASSAF - - -
ניצן הורוביץ:
I am talking about you.
ניצן הורוביץ:
What is your status in ?
קופלום אבאי טקלה:
Well, I am a refugee, as I said, I came here one year ago and now I am in a situation where my status is not determined, I don’t have a work permit, I don’t have any access to education, I do not have any access to health services, so I expect the Government to give me the refugee’s rights, all the human rights should be respected and I am one of the members that seek for the Israeli Government to give us refugee rights.
קופלום אבאי טקלה:
We are not allowed to meet with our kids and families.
קופלום אבאי טקלה:
I have a wife in , I have two kids, I do not have the chance to meet them.
קופלום אבאי טקלה:
Every time I call they ask me: when are we going to meet?
קופלום אבאי טקלה:
So you can put yourself in my position, [and understand] how difficult it is to survive this situation.
קופלום אבאי טקלה:
We do not have hope anyway, if someone is without hope then he is not living so we are not - - -, that is why we are talking now .
קופלום אבאי טקלה:
I don’t want to say this because they have mentioned it but if you give us more chance then we can say more about ourselves so you can know, to give you comments for your ideas and for the decision-makers in the Government.
קופלום אבאי טקלה:
Thank you.
ג'יקוב בארי:
I am Jacob Barry and - - -.
ג'יקוב בארי:
I am from and our association is here for three years and we are helping refugees that are coming.
ג'יקוב בארי:
We are refugees ourselves but we managed to deal with the issues that they are facing every day.
ג'יקוב בארי:
Our organization provides education for the refugees who are coming, and for two years we provide a shelter for those who are coming.
ג'יקוב בארי:
Our organization also works with different - - - in fields of, you know, solving the refugee issues, and our organization also works in terms of - - - These are the problems, for example, we have problems here in Israel, people don’t have visas and those who get visas get them for only three months, and the visa is not for work, it is not for everything.
ג'יקוב בארי:
And second of all, we have a lot of problems like: our communities are facing psychological problems because - it is more personal, because, like, for three days I was running after someone who is facing this kind of trauma, and this kind of problem is coming not because he is sick but due to the problem.
ג'יקוב בארי:
People who are sleeping outside, on the streets and in gardens, and no one cares about them, then it is a very tricky situation.
ג'יקוב בארי:
What we need from the Government is to deal with these issues.
ג'יקוב בארי:
We do know that the numbers are very high but, despite the numbers, the Government should be able to deal with these things because if you brought people to your country and you leave them in the streets, where they are sleeping, it really brings negative impact… so what we require from the Government is to pay a particular attention to the things that are happening here and thank you.
חידאר חסן:
שלום לכולם.
חידאר חסן:
אני מסודן, מדרום קורדופאן, יש לי כמעט חמש שנים פה בארץ, מדבר על הבעיה שעכשיו קיימת בדרום קורדופאן, שממשלה אוספת את כל האזרחים שם/ אנחנו, מרגע שהיינו בדרום קורדופן בזמן שהיתה המלחמה, היתה מלחמה וזזנו משם למצרים ומשם לישראל לבקש מקלט.
חידאר חסן:
הבעיה היא שבזמן שהגענו לישראל, אחרי שזזנו מסודן עכשיו אנחנו צריכים לזוז שוב בתוך ישראל.
חידאר חסן:
כשאנחנו מבקשים מקלט יש לנו בעיה עכשיו, עם החוק הפנימי, וישראל אחת מן המדינות שחתמה על החוק הזה.
חידאר חסן:
אז אנחנו עכשיו הפכנו בלי שום קשר, חלק מן הבעיה שאנחנו צריכים עזרה עכשיו, הפכנו לבעיה.
חידאר חסן:
כל העם היה עכשיו מתנגד נגדנו אבל זה אותו עם שעמד אתנו ביחד מתי כשהיינו בכלא, עכשיו הוא מתנגד לנו, זו בעיה.
חידאר חסן:
המדינה חלק מן האו"ם והיא צריכה לקחת אחריות על כל הבעיות האלו, להחזיר את התיק הזה לאו"ם, שהאו"ם יכול לטפל בבעיה הזו בצורה יותר רצינית.
חידאר חסן:
אנחנו היינו עכשיו חלק מן הבעיה, אנחנו לא צריכים להסתבך עם עם ישראל שוב, אנחנו מבקשים מישראל לכבד חוקים בינלאומיים של זכויות האדם וזכויות הפליט ולוותר לנו על כל הבעיות.
מורן מקמל:
שלום לכולם.
מורן מקמל:
אני מגיעה מבאר שבע, בוגרת המחלקה לפוליטיקה וממשל שעלתה לכותרות מסיבות לא טובות.
ניצן הורוביץ:
על זה יש דיון כאן מחר.
מורן מקמל:
אולי אגיע מחר.
ניצן הורוביץ:
זה יעזור לנו, אגב, אם גם סטודנטים ישמיעו קול, שלא יחשבו שיש שני חברי כנסת מן השמאל שיכולים לפתור את הבעיות של כולם.
ניצן הורוביץ:
קצת אקטיביזם.
מורן מקמל:
לצערנו הבנו את זה.
מורן מקמל:
מגיעה משלחת.
מורן מקמל:
אפרופו אקטיביזם, בעקבות נוהל חדרה גדרה, גילינו שהדרום הוצף באותה תקופה במבקשי מקלט ללא מענה, מעין התנערות של המרכז מן האחריות הזו ולכן החלטנו להקים ארגון סטודנטיאלי וולנטרי לחלוטין ללא מטרות מימון חיצוניים באוניברסיטה.
מורן מקמל:
כיום אנחנו עובדים -לא רק עם הארגונים הגדולים במרכז, אלא גם עם כל מיני תנועות נוער בדרום.
מורן מקמל:
לצערנו אנחנו הארגון היחיד שנמצא כיום באיזור הזה ונותן מענה, בעיקר לקהילה של הסודנים בערד.
מורן מקמל:
ערד נמצאת כרגע ולא רק כרגע אלא בשנתיים האחרונות, ראש העיר המכהנת עלתה עם סיסמאות בחירות שלה, כנגד אוכלוסיית מבקשי המקלט, אלה היו ה'לוגואים' העיקריים שלה בקמפיין.
מורן מקמל:
היום בעיר הזו מתוך 27,000 אנשים יש 400 מבקשי מקלט, לא רק לפי הערכות שלנו אלא גם לפי דוחות ועדת הכנסת, ואני רוצה רק להביא לכאן רק מספר קשיים כי הדרום, באופן כללי הוא איזור - - -
ניצן הורוביץ:
האם אתם מקבלים מימון ממישהו?
מורן מקמל:
לא.
מורן מקמל:
אני יכולה להגיד לך מה מקור המימון שלנו – בזאר יד שניה, ב-19 לחודש כולם מוזמנים, ומכרז של אגודת הסטודנטים שגם כרגע לא בטוח שבו נזכה כי כבר יש ארגונים נוספים שכמהים למימון אז אנחנו מתקיימים בקושי.
מורן מקמל:
אשמח לתת מספר נקודות עיקריות שלדעתי הן בעיות מאד אקוטיות בדרום.
מורן מקמל:
כחלק מן המתקפה של ראש העיר שעוררה גם את האזרחים מאד קשה למצוא דירות, זאת אומרת, האוכלוסיה אצלנו, הקהילה ושוב, לצערי אני מדברת רק על הקהילה הסודנית, אנחנו עובדים גם עם אריתריאים אבל כמקרים אינדיבידואלים, מאד קשה להם לשכור דירות.
מורן מקמל:
שוב, גם בבאר שבע, הקהילה שם יותר קטנה.
מורן מקמל:
לשכור דירות זה כרגע גם מגיע למצב שאנחנו נורא מתקשים, הגיע אלינו מתנדב שרוצה לפתוח ליגת כדורגל לנוער, להקנות ערכים דרך הספורט, דיברנו עם העיריה, אין שום מגרש שיכולים להקצות לנו אפילו לא בתשלום, זאת אומרת, שמים לנו 'מקלות בגלגלים' - במכוון או לא במכוון ולי יש תחושה שזה כן, איזו הנחתה מלמעלה, רוב הקהילה כן עובדת במלונות ים המלח ואף על פי כן לא מקבלת טיפול רופאי, למרות ביטוחי הבריאות.
מורן מקמל:
ב"סורוקה" אנחנו נלחמים שוב ושוב מול פקידות הקבלה שפתאום מוצאות איזה מספר שלא תואם בין הויזה לביטוח ולכן, אנחנו נאלצים, בשיניים, להילחם עם השיניים כדי שאנשים במצב חירום ייכנסו לקבל טיפול רפואי, שוב, על אף שיש להם ביטוחי בריאות ויורד - - -
מיכאל דור:
מבקש להפנות אלי אישית כל מקרה חירום שלא קיבל טיפול
מורן מקמל:
אני יכולה לבוא אליך כבר בסוף הדיון עם מקרה שהיה לנו השבוע.
מורן מקמל:
זה דבר נוסף.
מורן מקמל:
חוץ מזה, בגלל שאנחנו סטודנטים שרובנו לא מגיע מתחום סיעודי או משהו מעין זה, ובגלל היעדר ארגונים אז נאלצתי, לצערי, לקלח מבקש מקלט שנורה שבע פעמים בגופו, כי לא היה אף מענה אחר ולדבר על לבו של מבקש מקלט אחר שנאלצו לקטוע לו את היד, כי אף אחד אחר לא הצליח למצוא מתרגם בבית החולים, לבוא ולהסביר לו מה מצב החירום שלו.
מורן מקמל:
אז שוב, סטודנטית, שאין לה שום הסמכה פסיכולוגית, סוציאלית, או משהו בדומה לזה כדי לטפל במקרים שהם חמורים.
מורן מקמל:
מציאות עגומה.
ניצן הורוביץ:
תודה מורן.
ניצן הורוביץ:
אנחנו נמשיך לפי הרשימה, כי יש אנשים שנרשמו מראש.
שרון ריספלד:
שלום לכולם, אני מזכרון יעקב, לאור מה שאנחנו שומעים כאן אני מייצגת קבוצת אזרחים, מספר משפחות שהן פשוט החלטנו לקלוט פליטים מתל אביב, הבאנו אותם לזכרון יעקב ואנחנו קלטנו אותם.
שרון ריספלד:
לאור הרבה דברים ששומעים כאן אנחנו די ב"בעיות של עשירים" היום.
שרון ריספלד:
יש לנו שלוש משפחות שיש להן כבר מעמד 5א', אחרי הרבה מאמצים וזה הלך בקושי.
שרון ריספלד:
בלי התמיכה הגורפת של ראש המועצה שלנו, לא היינו מצליחים אבל, קלטנו אותם "מאלף עד תו", עם כל מה שקשור לשילוב במערכת.
שרון ריספלד:
בזכרון יעקב כולם יודעים עליהם, למרות שהן רק שלש משפחות, כולם יודעים על פליטי דרפור שגרים אתנו ואני הפכתי להיות כתובת למעבידים שלא יודעים, שהם מבולבלים, שהם לא יודעים אם מותר או אסור להעסיק עובדים.
שרון ריספלד:
זו אחת הבעיות.
שרון ריספלד:
אנחנו גם מתווכים בין כל משרדי הממשלה, ונתקלים בהרבה בעיות בעיקר עם משרד הפנים כמובן.
שרון ריספלד:
בנימה אישית, מה שהפרוייקט שלנו מלמד אותי לפחות, זה שכשקולטים מספרים קטנים של אנשים אז אפשר להגיע לקליטה טובה.
שרון ריספלד:
אני מתייחסת לנושא של הגזענות של התושבים בסביבה ואני ראיתי במו עיניי, סיפור קצר ומרגש שאני ליוויתי משפחה, אחת המשפחות שלנו, לישיבת הורים בגן, נכנסה ילדה לגן בשכונה חרדית, עם גננת חרדית, היתה לה אפשרות להחליט בין גננת פרטית לבין גננת באמצעות הרווחה, ניסיתי לא להראות לה שאני נחרדתי כשאני הסתכלתי על ההבעות של ההורים שהיו בישיבה הזו וניסיתי לא להראות לאותה אישה את התחושות שלי, והיא בחרה להביא את הילדה שלה לגן הזה.
שרון ריספלד:
ברגע שהגננת קיבלה את ההכשר מן הרב אז הכל היה בסדר, ובסוף השנה האמא עצמה נקלטה בתוך השכונה החרדית הזו.
שרון ריספלד:
היא עובדת בנקיון שם, אותה שכונה מאד מאד פחדה מן השהות שלה ושל הילדה שלה בגן בהתחלה, ורואים את השינויים שזה בא "בקטן", לאט ובטבעיות.
ניצן הורוביץ:
תודה שרון.
עפרה פז:
שלום, אני מנהלת פרוייקט "יוניטף" למעלה משש שנים, פרוייקט שעוסק במעונות יום ומועדוניות לילדי הקהילה בדרום תל אביב.
עפרה פז:
מטפלים כיום בלמעלה ממאתיים ילדים, מקווים שעד סוף 2012 נטפל במאתיים וחמישים ילדים, גילאי לידה ועד שש.
ניצן הורוביץ:
מאיפה המימון?
ניצן הורוביץ:
ממי זה?
עפרה פז:
אחזור על מה שנאמר פה פעם אחר פעם, אנחנו פועלים בשיתוף פעולה הדוק עם עירית תל אביב אז כמובן שיש לנו איזה סוג של מענה שלא קיים באיזורים אחרים, במובן שאנחנו פועלים בתוך מקומות של העיריה וזה כמובן שווה כסף שמקל עלינו מאד אבל, כל שאר הטיפול שלנו מגוייס אך ורק על ידי תרומות וחלק מן המימון הוא גם מתשלומי ההורים שמשלמים עבור הגנים לילדים.
עפרה פז:
אני חושבת שהעשייה שלנו הרבה פחות מעניינת, מה שיותר מעניין ממה שאני מצליחה לשמוע פה מכל החברים שיושבים מסביב לשולחן, הוא ואקום שלטוני אדיר, שאני, כל פעם מחדש, אני עוסקת בזה ביומיום, אבל, כשאני נתקלת פה בהיקף הואקום אז בעיניי זה דבר מטורף.
עפרה פז:
צריכה להישאל השאלה: מדוע לאורך כל כך הרבה שנים, יש מדיניות ברורה של היעדר מדיניות ואני חושבת שזו השאלה שצריכה להיות מונחת פה במרכז החדר.
עפרה פז:
אני יכולה לדבר על העשייה שלנו מפה ועד מחר אבל זה פחות רלבנטי.
רם גודוביץ:
אני מספרית גן לוינסקי, ספרית גן לוינסקי היא ספריה יחודית, ספריה בשש עשרה שפות, שפונה לכל האוכלוסיות ונותנת מענה, מנסה להתייחס לבני האדם לא רק מתוקף המצוקות החומריות שלהם אלא לתת להם זכויות בסיסיות שיש לכל אדם באשר הוא, שמבדילות אותו משאר היצורים, איזשהו מענה תרבותי.
רם גודוביץ:
הספריה למבוגרים היא יחסית סואנת, כמו שאמרתי בשש עשרה שפות, היא פונה לפליטים, למהגרי עבודה, לעולים חדשים, לוותיקים שפתאום מוצאים נחמה בשפות שמזמן שכחו מהם.
רם גודוביץ:
היא בסכנת סגירה, באופן טרוויאלי, מסיבות תקציביות.
רם גודוביץ:
אנחנו מאד קרובים ל"מסילה", אנחנו נתמכים על ידי "מסילה", התמיכה כמובן במגבלות, כלומר, זה לא משהו שיכול לחלץ אותנו מן המצוקה אבל בעצם, פאר היצירה שלנו הוא האינטרקאציה שיש לנו עם הפליטים, אנחנו נמצאים באמצע הגינה שבה ישנים הפליטים, בספריה אין חומות ואין קירות, כל מי שבא יכול להיכנס, כולם מוזמנים, אנחנו נתקלים בכל הבעיות ברמת השטח, אנחנו ה"עיניים הפקוחות" של "מסילה" ושל שירותי הרווחה, אנחנו - - -
ניצן הורוביץ:
מה אתה שומע?
רם גודוביץ:
אנחנו מקבלים דיווחים על התקפות גזעניות שבינתיים לא מצאנו להן תקשורת, התקפות גזעניות מאד קשות, אנחנו מקבלים דיווחים על אלימות בתוך המשפחה, דיווחים שאנחנו מעבירים ל"מסילה" אנחנו מקבלים, היום, רק בדרך לפה קיבלתי טלפון על עוד מישהו מאריתריאה עם ילדה בת שש שלא יודע איך בית ספר, רמי, זה אומר שאין בית ספר - רמי, רמי, רמי.
רם גודוביץ:
אני שולח אותם ל"מסילה" לפעמים צריך קצת ללוות אותם.
רם גודוביץ:
אנחנו חיים בפרדוקס והוא שאנחנו קוראים עיתונים וקוראים על דברים נוראיים, מצד אחד על הפליטים הנוראים ומצד שני על הישראלים הגזענים והנוראים אבל בשטח אתה לא רואה את זה.
רם גודוביץ:
יש אנשים מוותיקי השכונה שבאו אלינו כדי להגיד לנו: אה, אתם פה כדי לעזור לכל הזרים, לא אכפת לכם מאתנו, וכולנו אנשים שהתנדבו ופעלו עם העלייה מברית המועצות והעלייה מאתיופיה, האנשים האלה נשארו אתנו כדי לעזור לנו בעבודה עם הקהילות השונות.
רם גודוביץ:
באתי לכאן עם שלש ילדות מן הספריה, והן קצת מתביישות וקצת מתחבאות אבל אני אתן שני ציטוטים מילדות.
רם גודוביץ:
בתשובה לשאלה שלא נשמעה, קיבלנו אישור וברכה מנחמה ומסבטה.
ניצן הורוביץ:
האם הן רוצות לדבר?
רם גודוביץ:
אני לא יודע, הבטחנו שלא אלחיץ אותן.
רם גודוביץ:
יש לי שני ציטוטים קטנים.
רם גודוביץ:
לא נלחיץ אותן.
רם גודוביץ:
שתים מהן הן מחוף השנהב ואחת מדארפור.
רם גודוביץ:
פעם הגיע אלינו מישהו, הרי אין לנו קירות, אנחנו 'נתקלים' בכל מה שיש להיתקל בו, פעם ניגש בחור, נראה חסר בית, נראה מסוג הבחורים שאתה לא רוצה ליד הילדים שלך ואחת הילדות שנמצאת כאן ומתביישת להיכנס, לי אין מה לעשות, אני רק מפקח שהכל יהיה בסדר, היא ניגשה אליו, הסתכלה עליו במבט חריף, הוא לא ציפה לזה, הסתובב והלך ואז אמרתי לה: "האם ראית את זה?
רם גודוביץ:
" והיא אומרת לי "כן", אמרתי לה "מה זה הדבר הזה?
רם גודוביץ:
" והיא אומרת לי: "רמי, התבייש לך, זה לא דבר, זה בן אדם".
רם גודוביץ:
וציטוט נוסף של ילדה שנמצאת כאן, מדרפור, שפעם בשיחה בין ילדי פליטים היא שמעה שאחת הילדות אמרה: "אנחנו הפליטים הראשונים שהגיעו לארץ" והיא גערה בה, היא אמרה: "אנחנו לא הראשונים, היהודים הם הפליטים הראשונים, אנחנו באנו לפה כי ידענו שהיהודים הם הפליטים והיהודים יעזרו לנו, אנחנו הפליטים שבאו אחרי היהודים".
רם גודוביץ:
רק רציתי להגיב לדבר אחד קטן, מה שאמר נציג משרד הבריאות קודם, לגבי כך שהבעיות באות אלינו מסיני ואנחנו לא אחראים עליהן, לצערי הרב, אני רוצה לספר כמה יצרנו אותן.
רם גודוביץ:
אנחנו שוב ושוב, כיוון שאנחנו נמצאים בשטח אז אלינו מגיעות כל התלונות ברגע הראשון, ברגע שמגיעים לסיני, לפני שמגיעים אל ארגוני הסיוע, הם נופלים בגן ואנחנו רואים אותם, מדברים אתם, לפעמים עדיין עם פציעות שיש גם על ילדים ואנחנו שוב ושוב מקבלים, קודם כל זרם הפליטים האחרון מקורו במחנות שבאמת היה בהם שחרור בסיני בעקבות הכתבה של ה cnn אבל גם מסיבה טכנית מאד פשוטה, האנשים שמשלמים שוחד הם אוספים כאן מן הקהילות, אחר כך יש איומים על החיים שלהם כי הם חייבים כספים בסכומים מטורפים וכל בני המשפחה שלהם, וזו פרקטיקה, גם בסודן וגם באריתריאה, כל בני המשפחה הרחבה, מוכרים את הבתים שלהם, נשארים חסרי כל ומהגרים.
רם גודוביץ:
אנחנו שוב ושוב פנינו למשטרה, פונים לרשויות ואומרים להם: תעזרו לנו, אנחנו ניתן לכם מידע על משתפי הפעולה שאנשים פה אומרים לנו: אנחנו הולכים להעביר להם עכשיו עשרים אלף דולר, הם מוכנים לעזור לנו, אנחנו מעבירים למשתפי הפעולה, אנחנו מפרנסים אותם, המשטרה לא עושה שום דבר, במקום לטפל בהם כמו שצריך לטפל באל-קאעידה, במרגלים של אל-קאעידה שיש פה במדינה, האנשים האלה הם רוצחים, הם אנסים, הם מסכנים את כולנו והם מסכנים את קיום המדינה הזו.
רם גודוביץ:
אין גדר פרוצה, יש גדר שנשלטת על ידי העבריינים הגדולים שפועלים היום בעולם.
ניצן הורוביץ:
רמי, תעביר לי את המידע הזה, אם המשטרה מתעלמת אנחנו נטפל.
רם גודוביץ:
תודה רבה.
ניצן הורוביץ:
יש לי כאן עיתון שנקרא “The Refugee Voice” קול הפליטים.
מאיה פניג:
אתן לקידַנָה להתחיל.
קידנה:
Hi, my name is Kidane, a refugee from , and now I will present the newspaper, The Refugee Voice.
קידנה:
This newspaper was - - - by refugees and Israelis together, - - - the information that they like to have, the refugees, so basically this newspaper has two goals: one is to give out the information about what generally goes on in , because there is no access for information by the refugees [in their] language, for thousands of communities in .
קידנה:
So this newspaper gives out information in four languages: English, Tigrinya - which is the Eritrean language, Arabic and Hebrew.
קידנה:
So basically, the refugees communities can read one of these four language, and one language which is very special is Hebrew which is very important for the Israeli public, you know, to see our picture, to know who we really are, in our committee, it is a kind of interaction between the refugees and the Israeli public, like a group of Israelis and refugees.
ניצן הורוביץ:
What is your circulation?
ניצן הורוביץ:
מהי התפוצה?
מאיה פניג:
אנחנו מדפיסים את העיתון בעשרת אלפים עותקים ומפיצים אותם במרכזים ברחבי הארץ, יש מספר אנשים שעוזרים לנו, אם זו דנה ואם זו מורן, כל מי שפעיל בתחום עוזר לנו להפיץ את זה בגלל שיש לנו מימון מאד מצומצם מנציבות האו"ם לפליטים, אז אנחנו צוות משולב של ישראלים ופליטים שכותבים את הכתבות ביחד, עורכים אותן ביחד, מצלמים את התמונות לכתבות וגם מפיצים עצמאית את העיתון, וכמו שקידָנה אמר, העיתון עונה של שני צרכים של הקהילה, האחד -והוא המטרה הראשונית שלשמה הוא הוקם היא אנשים שאין להם מקום להשיג בו מידע בשפה שלהם.
מאיה פניג:
הם מתדפקים על דלתות של הארגונים ומבקשים מהם לתרגם עיתונים שכתובים בעברית.
מאיה פניג:
כשהוקם מתקן הכליאה, למשל, "רצו" שמועות על מי שהולך להיכנס לשם, האם רק ילדים, אמהות או האנשים החדשים שמגיעים והמטרה של העיתון היא שאנשים מבוגרים, שמסוגלים, שאנחנו יכולים לכבד אותם, שהם יכולים לקרוא בעצמם את הכתבות - שתהיה להם נגישות ישירה לחדשות.
מאיה פניג:
חוץ מזה, באשר לשפה העברית, אנחנו מדברים פה כל הזמן על הציבור הישראלי, כיצד הוא תופס את הפליטים, כיצד הוא רואה אותם, מה הוא קורא בעיתונים, יש בלבול רב בין מהגרי עבודה ופליטים, יש כל הזמן שמועות שהם מביאים מחלות, שהם באו לכאן רק לעבוד, "לעשות כסף", והשפה העברית, הפליטים עצמם רצו לכתוב בה, רצו לעשות איזשהו גשר בין שתי הקהילות האלו, שכרגע אני מרגישה שהן באמת מנותקות ואין תקשורת ואין מידע מהימן לציבור הישראלי על השאלה למה האנשים האלה באו לכאן, ועל זה שיש להם גם תרבות ענפה ויש להם מסעדות משלהם ובעיתון שלנו אנחנו כוללים הכל.
ניצן הורוביץ:
מילה אישית מן המפגש עם האנשים והחומר שאת רואה.
מאיה פניג:
זה הגיליון השני, אחרי הגליון הראשון שהדפסנו, אנשים, העיניים שלהם, הם לא מאמינים שיש משהו שכתוב בשפה שלהם שהם יכולים לקרוא אותו והם נדהמים כל פעם מחדש.
מאיה פניג:
וחוץ מזה, עוד משהו אישי שרציתי להגיד הוא שאני מרגישה הרבה פעמים שאנחנו, כל הזמן, הישראלים, אנחנו נותנים את השירות לפליטים ואני חושבת שמה שמיוחד בעיתון הזה, מה שאני ראיתי, הוא שאנחנו יכולים לעבוד ביחד, פליטים וישראלים, כצוות עבודה אחד, והאנשים האלה פה שאתם רואים אותם פה, הם אינטיליגנטים, הם יודעים לכתוב, הם יודעים לערוך, הם יודעים לצלם ואנחנו באנו לכאן כדי לדבר על המיזמים החברתיים אבל לקהילה יש כח, אנחנו לא צריכים לשכוח את זה, הם לא רק צרכנים של השירותים שלנו אלא שהם יכולים גם לתת את השירותים לבני הקהילה שלהם.
ג'רמיה סונדיי דיארו:
Good morning everybody, it is a pleasure to be here.