GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת סולל: זאת אומרת, עובד צריך למעשה לטפל בשלושה מטופלים ביום, ואז לא משלמים לו על כל השעות שהוא בדרכים.
יפעת סולל: אבל, הבסיס הזה כבסיס העסקה הוא בסיס בהחלט סביר והוא נותן שירות טוב.
יפעת סולל: הבעיה בעניין הזה היא שוב, שמאחר שהמדינה מפקחת על זה באופן חסר, יש שם הרבה יותר מדי כספים שנשארים אצל החברות ולא מועברים לעובדים, וכך נוצר מצב שיש גם דרישה להעסקה ישירה.
יפעת סולל: אגב הניסוי לגבי העסקה ישירה מתייחס אך ורק למי שמעסיק עובד זר.
יפעת סולל: למעשה הוא לא מתייחס בכלל למי שמעסיק עובד ישראלי לפי שעות.
יפעת סולל: זאת אומרת רק למי שיש לו עובד של עשרים וארבע שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע או שישה ימים בשבוע, הוא רשאי להשתמש בניסוי ובניסוי הזה, צריך לזכור, שמדינה, כשהיא החליטה על הניסוי, החליטה גם לגנוב עשרים אחוז מהכסף ולהעביר קצבה רק של שמונים אחוז.
יפעת סולל: דבר נוסף שחשוב לי להזכיר בעניין הזה שדובר עליו, בהקשר לזה, שיש היום מצב שבו עובד יכול, הדברים נאמרו אני רק רוצה לחדד אותם מבחינה חוקית, יש היום מצב שבו אין כבילה של העובד למעביד.
יפעת סולל: יש כבילה של מעביד לעובד, מה שנאמר כאן, שהאשראי היום ניתנת למעביד עם שם מסוים של עובד וכאשר יש בעיה עם עובד או שהוא מחליט לקום ולעזוב, וזה לא חוקי גם היום, נוצר מצב שבו המטופל כבול למעשה ויש לו בעיה להשתחרר מזה, ואני חושבת---
ניצן הורוביץ: הוא יכול להשתחרר מזה, אבל הוא צריך---
יפעת סולל: זה תהליך לא פשוט בכלל.
יפעת סולל: דבר אחד נוסף שאני חושבת שחשוב לי לומר, דבר אחד, משפט אחד נוסף, שחשוב לי לומר.
יפעת סולל: כל הפיתרונות שהוצגו כאן כפיתרונות של המדינה, כולם יוצאים מתוך תפיסת עולם שאומרת, נגביל יותר את העובדים ואז נצליח להשאיר אותם אצל מטופלים, שהם יותר קשים, בתנאים יותר בעייתיים.
יפעת סולל: אני חושבת שהגישה הזאת נובעת בדיוק מאותו בסיס רעיוני שאומר, המדינה לא רוצה להשקיע, לא רוצה לתת שכר הולם, לא רוצה לדאוג לכך שבאמת יינתן הטיפול, אלא באמת ברמה של לראות איך אנחנו מגבילים זכויות ולא איך אנחנו נותנים זכויות.
יפעת סולל: אני חושבת שכל הפתרונות האלה לא יצליחו לשנות את המצב, אם יצליחו לשנות, זה בשוליים של השוליים של השוליים.
יפעת סולל: הם לא יאפשרו העסקה בתנאים שהם, באמת מדובר בסיטואציות קשות, בשביל זה צריך לדאוג לכך שיהיה שכר דיפרנציאלי.
ניצן הורוביץ: עכשיו, רגע שאלה שושנה, מה באמת בעניין תקופת ההחלפה.
ניצן הורוביץ: נגיד קרה משהו לעובד, חלה, מה, לא יודע?
ניצן הורוביץ: נפצע בתאונת דרכים.
שמחה בניטה: או הולך לחופש.
ניצן הורוביץ: או הולך לחופש.
שמחה בניטה: לך תחפש.
ניצן הורוביץ: כן, מה?
שושנה שטראוס: עובד שנפצע, שלא מסוגל לעבוד תקופה של לפחות שלושה שבועות, יש נוהל שאפשר לשבץ עובד אחר מתוך ישראל.
ניצן הורוביץ: וכמה זמן זה לוקח עד ש---
שושנה שטראוס: אני יכולה להגיד שברגע נתון שלחו לי s.m.s , יש שבע מאות שמות של עובדי סיעוד פנויים בארץ, יכול להיות שחלק מהם---
ניצן הורוביץ: שושנה, הטענה היא, ואת מכירה אותה היטב, שזה לוקח לפעמים חודש ואפילו חודש וחצי עד שמוצאים מחליף או מישהו, איך אפשר לקצר, לדעתך, את התקופה הזאת, כי אלה אנשים, שנגיד רתוקים, הם חייבים באותו יום, למחרת.
שושנה שטראוס: אני חושבת, ואין פה שירותי רווחה, אבל לדעתי למקרי חירום כאלה יש נופשונים ויש פתרונות של שירותי רווחה, כי באמת קשה למצוא עובד ולהתאים את העובד ולהכשיר את העובד בין יום.
שושנה שטראוס: אבל שוב, המאגר שלנו, של עובדים זרים פנויים לעבודה מהארץ נועד לפתור את הבעיה הזו.
שושנה שטראוס: אכן, הזמנת עובד מחו"ל לוקח זמן.
ניצן הורוביץ: תגידי, המאגר הזה שאמרת, של שבע מאות, הוא מאגר מתפקד?
שושנה שטראוס: לדעתנו כן.
שושנה שטראוס: שוב, זה שבע מאות שרק עד שלושה חודשים לא הועסקו.
שושנה שטראוס: זאת אומרת, על כל העובדים שהשמות שלהם ומספרי הטלפון שלהם מופיעים שם, הם הועסקו כדין על פי דיווחי הלשכות בתוך שישים יום.
יריב לוין: עד שנה.
שושנה שטראוס: לא, זה תשעים יום.
שושנה שטראוס: שוב, אנחנו שמענו טענות נגד המאגר ושמענו את שני, כמו שהנה יושבים ביחד.
ניצן הורוביץ: עוד כמה שאלות.
ניצן הורוביץ: שושנה, באמת שאלה מעניינת, לפעמים בעבודות האלה צריך כוח פיזי.
ניצן הורוביץ: למה בעצם יש העדפה להעסיק עובדות ולא עובדים גברים?
שושנה שטראוס: אין ההעדפה.
ניצן הורוביץ: אבל רוב העובדים הן עובדות, בעצם למה?
שושנה שטראוס: כי זה טיפול הומאני, אני חושבת.
שושנה שטראוס: ברור שבדרך כלל אשה רוצה אשה, והרבה גברים גם מעדיפים אשה, אני חושבת שזה אופי העבודה.
שושנה שטראוס: גם גבר שחי יחד עם אשתו הרבה פעמים היא מעדיפה, אבל יש גברים, אני לא יודעת אצל---
ניצן הורוביץ: אצל שנגיד צריך להרים או לקחת או לסחוב או להביא דברים, זה לפעמים קשה לאישה.
שושנה שטראוס: הדבר הזה תלוי במזמין, במטופל.
שושנה שטראוס: המדינה לא קובעת גבר או אשה, אבל אני רואה שיש העדפה.
שושנה שטראוס: בדרך כלל גם אישה לא תרצה מבחינה אינטימית להיות מטופלת, בדרך כלל על ידי גבר, כשגבר הוא בדרך כלל יותר גמיש בנושא הזה.
שושנה שטראוס: אבל שוב, זה לא קשור אלינו, בתוך הלשכות הן גם נותנות ייעוץ בנושא.
יריב לוין: זה תלוי באבחון.
יריב לוין: כשאתה בא ויושב עם המשפחה, תלוי במצב של הקשיש.
יריב לוין: אם זה קשיש ששוקל מאה קילו ומעמיד כתנאי, אני רוצה רק אישה.
יריב לוין: אז כמובן שמנסים להבהיר לו שזה נועד מראש לכישלון, ורק גבר או מנוף, יש מצב שאשה יכולה להתמודד עם גבר ששוקל מאה קילו, אם יש את התנאים המתאימים בבית.
יריב לוין: אם יש מנוף, אם יש פתחים מורחבים, אם האמבטיה מתאימה, אם זה מיטה מתכווננת.
יריב לוין: יש מצבים שכן ויש מצבים שאתה בא, וזה תפקידנו כלשכות, ויש לנו גם עובדות סוציאליות, גם אנשי השטח שאמורים להתאים את העובד בצורה האופטימאלית, אף על פי שתמיד נשאר דבר אחד בגדר נעלם, וזה הכימיה שבין המעסיק לבין העובד.
יריב לוין: זאת אומרת, אתה יכול לבנות פרופיל פיזיולוגי של העובד בצורה הכי מתאימה ובשורה התחתונה יבוא, זה שחור זה לבן, לא יסתדרו.
ניצן הורוביץ: עכשיו עוד שאלה אחת ספציפית, לגבי ההכשרה.
ניצן הורוביץ: לפעמים העובדים, הם צריכים לעשות כל מיני דברים, צריך ללמד אותם כל מיני סוגים של דברים, שצריך לעשות עם המטופל.
ניצן הורוביץ: הם מקבלים את ההכשרה המתאימה?
שושנה שטראוס: אנחנו פחות מלווים, הלשכות בחברות הסיעוד מלוות למקרה הספציפי.
שושנה שטראוס: אנחנו מנסים עכשיו לקדם הסכמים ליטראליים, ניסויים בענף הסיעוד, ממש פרויקטים, פיילוטים.
שושנה שטראוס: ובמסגרת הפיילוט יהיה אפשר באמת להתאים במדינת המוצא מהן התכונות בהכשרה, שהעובדים יקבלו ויותר לכוונן לתכונות של---
ניצן הורוביץ: כי למשל הוזכרה פה קנדה.
ניצן הורוביץ: שם אתה צריך לבוא עם הכשרה מסוימת.
עידית לבוביץ': קורס סיעוד.
יריב לוין: לא בהכרח.
עידית לבוביץ': גם באנגליה צריך קורס של סיעוד.
יריב לוין: אם אתה הולך להיות אחות באנגליה---
ניצן הורוביץ: איזשהו ידע בסיסי בעזרה ראשונה, שושנה.
שושנה שטראוס: רננה בודאי יכולה להתייחס לזה, העובדת סוציאלית שלנו.
רננה לוי: אני דווקא רוצה להתייחס לפן של ההכשרה.
רננה לוי: זאת אומרת, שאנחנו---
ניצן הורוביץ: רק מי את לצורך הפרוטוקול.
רננה לוי: אני רננה, אני מפקחת ארצית על עובדים סוציאליים במשטרת ההגירה.
רננה לוי: הנושא של ההכשרה מטופל בשתי רמות אצלנו כרגע, נכון להרגע.
רננה לוי: אנחנו סבורים שבמידה, ככל שניתן כלים יותר מקצועיים, אותם עובדים סוציאליים שאחראיים על הקשר שבין עובד זר לבין מעסיק, כך תיטב המערכת וההתאמה תיעשה הרבה יותר פונקציונאלית בתוך הבתים.
רננה לוי: אנחנו סבורים שהעובדים הסוציאליים, התפקיד שלהם בעצם הוא לאזן בין כל מה שקורה בתוך הבתים, ולכן אנחנו גם מעשירים אותם בתקופה האחרונה בהמון המון נושאים שהם רלוונטיים, בין אם זה בהיבטים הבין תרבותיים והרב תרבותיים, והדיפרנציאציה בין עובד שמגיע מהודו לעובד שמגיע מרומניה.
רננה לוי: להבחין בין הניואנסים, להבחין בין התרבויות השונות, לזהות את המרכיבים הייחודיים של כל תרבות ולהוות איזשהו גשר בתוך התהליך בארץ.
רננה לוי: זה מחד.
רננה לוי: מצד שני, אנחנו גם מנסים כרגע לבנות איזשהו מערך של הכשרה עבור אותם עובדים זרים, שנמצאים בתוך הארץ.
רננה לוי: אותם עובדים זרים, שבעצם צריכים לתחזק מקרים כמו אוכלוסיות מורכבות קשות, צריכים לתוך התהליך העבודה שלהם לקבל איזושהי מערכת הכלה, מערכת של ההעצמה, מערכת של וינטלציה, כדי שיוכלו לתחזק את אותם מקרים קשים, כי הרי בסופו של יום, כולנו מסכימים שאנחנו מדברים על בני אדם, וככל שנעשיר אותם ונתייחס אליהם כאל עובדים שזקוקים גם להעצמה הזאת, כך ייטב לכולנו.
רננה לוי: אלה שני המרכיבים שאנחנו כרגע פועלים כדי לשדרג את המערכות הקיימות.
ניצן הורוביץ: כן, עוד מישהו רצה להתייחס?
ניצן הורוביץ: הצג את עצמך.
ירון בן גרא: שמי ירון.
ירון בן גרא: אני מעמותת אהב"ה, אני גם סמנכ"ל של תאגיד של עובדים זרים.
אבנר עורקבי: אהב"ה זה ארגון הנכים בישראל המאוחד.
ניצן הורוביץ: זה אתה?
אבנר עורקבי: אני במקרה היו"ר.
ניצן הורוביץ: נכון, נכון, אהב"ה.
ירון בן גרא: העמותה נותנת שירותים להרבה נכים, להרבה ילדים עם צרכים מיוחדים.
ירון בן גרא: עכשיו, הבעיה מוכרת, הבעיה של הגברת מוכרת בעמותה.
ירון בן גרא: לגבי המצב היום במדינה בעצם הוא שאין עובדים.
ירון בן גרא: אין עובדים.
ירון בן גרא: בסדר אין עובדים, זה נשמע כמו משהו ששולפים, אבל המצב הוא שאותה גברת יכולה להמתין עוד הרבה מאוד זמן למטפלת שתבוא לעזור לבת שלה, שמטפלת תגיע עם יביאו לה מחו"ל ושתביא כל חודש מחו"ל עובדת, זה לא יעזור.
ירון בן גרא: אם לא יהיה איזשהו פיתרון, שמשרד הפנים ימציא פיתרון שמסוגל להחזיק עובד בעבודה וזה לא משנה אם זה באותו שכר, אם משרד האוצר כן יתקצב את זה או לא יתקצב את זה.
ירון בן גרא: היא עוד הרבה זמן יכולה למצוא את עצמה כמטפלת של אמא שלה, של הבת שלה, סליחה.
ירון בן גרא: התאגיד שאני פעיל בו נותן גם שירותים למשרד הביטחון, לנכי צה"ל, עובדים זרים שעובדים---
ניצן הורוביץ: איזה תאגיד זה?
ירון בן גרא: "יד ביד סיעוד ורווחה".
ירון בן גרא: הוא גם תאגיד שנותן לנכה צה"ל פתרונות של עובדים זרים, וגם משרד הביטחון למד שמטפל זר כבר לא מרוויח עשרים ושלושים אלף שקל כמו שהיה נהוג בעבר.
ירון בן גרא: היום יש הסכם מאוד מאוד מסודר, שעובד זר מרוויח בסביבות חמשת אלפים שקל, כך שהפער הוא לא כזה עצום.
ניצן הורוביץ: זה בעלי הזכאות לקצבה, הם לוקחים את ההפרש.
עידית לבוביץ': אני חושבת שהמעסיקים---
ירון בן גרא: היום כדי למנוע את התופעה---
עידית לבוביץ': זה בין שבעת אלפים תשעת אלפים.
ירון בן גרא: אוקי- תורידי מיסים.
ניצן הורוביץ: הם מקבלים ביד.
ירון בן גרא: אני נותן שירותים לכאלה, לרוב אפילו.
ירון בן גרא: אני מכיר את הסכומים מצוין.
ירון בן גרא: עד שלא יהיה פיתרון, שמשרד הפנים יציע פיתרון שיכול למנוע זליגה של עובדים זרים ממעסיק סיעודי למעסיק סיעודי כלומר, בין מעסיק מורכב כמו הבת של, מה שם בתך?
ירון בן גרא: אורטל.
ירון בן גרא: מאורטל למעסיק סיעודי אחר, זה לא משנה כמה עובדים היא תביא בשנה היא לא תמצא פיתרון.
ירון בן גרא: אני רוצה להגיד בניגוד למה שגלעד אמר, שלנו יש נתונים אמיתיים.
ירון בן גרא: דרך אגב הנתונים לגבי עזיבה מהפריפריה, יש עזיבה בפריפריה.
ירון בן גרא: כלומר, עובד שמגיע לצפון הרחוק יש סיכוי טוב, שלא מייד, אבל תוך שנה ימצא את עצמו מחוץ לעבודה מהסיבה הפשוטה שהוא רוצה להיות גם בקרבת הדירה שלו.
ירון בן גרא: הם שוכרים דירות וחיים בקומונה, הדירות ברובם בתל אביב, אז הוא גם רוצה להיות קרוב לדירה והוא גם רוצה להיות קרוב לחברה שלו כלומר---
ניצן הורוביץ: למרכזים התרבותיים.
ירון בן גרא: אנחנו התאגידים, עד כמה שניסינו עוד לא, אין איזה תרבות בפריפריה לעובדים זרים, כך שכן יש זליגה.
ירון בן גרא: הנתונים, דרך אגב, עוברים מהתאגידים למשרד הפנים בערך תוך שבועיים כלומר, שעובד עוזב עבודה, אני התאגיד בערך תוך שבוע שבועיים מדווח למשרד הפנים, כך שלא יכול להיות שהנתונים האלה אינם לא חצי שנה, אלא כבר מאלפיים ותשע כשהתחלנו לדווח בצורה מסודרת.
ניצן הורוביץ: אם פונה אליך עובד כל שהוא, שהוא עזב עבודה, הוא אפילו לא משלך, מה קורה איתו, מה קורה?
ירון בן גרא: תראה, ההיפך ממה שהגברת מ"קו לעובד"---
ניצן הורוביץ: בשביל זה אני שואל אותך.
ירון בן גרא: ההיפך ממה שגברת מ"קו לעובד" אמרה שהיא ליוותה עובדים זרים, השלב הראשון שאנחנו נתחיל איתו זה לבדוק את האיכויות של העובד זאת אומרת, אנחנו לא ניתן, נשתדל לא לתת עובדת גם במצב הקשה למישהי שגונבת ומכניסה יד לארנק.
תמר אמיר: אתה לא תדע אם היא גונבת.
יריב לוין: אתה בודק את ההמלצות.
ניצן הורוביץ: היא לא תבוא אליך ותגיד שהיא גונבת.
יריב לוין: אתה בודק המלצות, אתה יכול לבדוק המלצות.
ירון בן גרא: אולי הגברת מ"קו לעובד" לא בדקה, לקחה אותה לחפש עבודות.
ירון בן גרא: אנחנו עושים איזשהו מיון וסינון ראשונית של העובד, בדיקת ההמלצות שלו, ובמידה שהוא כשיר לעבודה גם מבחינה חוקית וגם מבחינה מקצועית, מבטיח לך שתוך עשר דקות הוא יהיה בדרך לעבודה, ואם זה לא אצלי זה אצלו ואצל כל אחד, כל אדם שיש לו תאגיד.
ירון בן גרא: העובד לא יישאר פנוי, תאמין לי.
ירון בן גרא: אנחנו נמצאים במצב שהפכנו להיות נהגים, גם של העובדים האלה, אני מוציא איש שיווק עם רכב, קח אותה לפה ולפה ולפה.
ירון בן גרא: את יודעת שהיא לא תזוז מהמשרד שלנו.
ניצן הורוביץ: רשמנו לפנינו.
ירון בן גרא: אם אפשר עוד דבר קטן לגבי המהות של העזיבה, הנטישה, כן.
ירון בן גרא: אין לנו היום כלים להתמודד עם נטישה.
ירון בן גרא: יש סעיף קטן בנוהל שמציין שתוך, אם אנחנו נצהיר למשרד הפנים שאדם הוא מטופל מורכב כמו אורטל, אז משרד הפנים יכול, ימנע מאותה עובדת זרה לעזוב את העבודה.
ירון בן גרא: מה זה ימנע?
ירון בן גרא: אם היא תברח אז משרד הפנים שלושה חודשים לא יאפשר לאף משרד אחר לרשום אותה בצורה חוקית.
ירון בן גרא: אין לזה אכיפה לעניין הזה.
ירון בן גרא: כלומר, אז העובד הזר יעבוד שלושה חודשים לא חוקי.
ירון בן גרא: מרגע שנגמרו השלושה חודשים הוא יכול למצוא לעצמו עבודה בצורה מסודרת, כך שהיום עובד זר---
עידית לבוביץ': אחרי שלושה חודשים ללא אשראי אי אפשר לחדש ויזה יותר.
ירון בן גרא: אני אסביר.
ירון בן גרא: אם עובדת סוציאלית של תאגיד כלשהו חושבת, שמטופלת כמו אורטל היא מטופלת מורכבת.
ירון בן גרא: מורכבת הכוונה לא רק בטיפול הסיעודי שלה, אלא גם שהיא גרה עם אמא ואבא.
ירון בן גרא: נכון?
ירון בן גרא: אמא ואבא בבית, אמא ואבא בודקים שהטיפול יהיה כמו שצריך, אמא ואבא מפקחים---
תמר אמיר: אבא עובד.
תמר אמיר: אחרת אם אבא יבדוק אז גם לא פרנסה תהיה.
ירון בן גרא: הן רוצות כמה שפחות מנהלים, אנחנו יודעים.
ירון בן גרא: עובדת סוציאלית תחליט שהאדם הוא המטופל, הוא מטופל מורכב היא יכולה להעביר פנייה למשרד הפנים.
ירון בן גרא: משרד הפנים יכול להצהיר שהמטופל הוא באמת מורכב, ואז שלושה חודשים מיום הכניסה של העובד לישראל משרד הפנים ימנע מהעובד לעבור מבחינה חוקית, מבחינה של רישום, לעבור ממעסיק למעסיק זאת אומרת, שאם עבר חודש ימים והעובד עזב, אז הוא ימצא את עצמו חודשיים כנראה עובד לא חוקי, והחל מהחודש הרביעי הוא יירשם בצורה מסודרת.
ניצן הורוביץ: שמחה בקשה.
שמחה בניטה: תודה רבה.
שמחה בניטה: אני, כלומר כבר כל כך הרבה ישיבות מדברת על דברים מאוד מאוד מאוד בסיסיים בנושא של סיעוד.
שמחה בניטה: קודם כל בעניין של נטישה, אז מכיוון שאולי אנחנו הפגועים הראשונים, אז אני אומרת לך שיש הרבה.
שמחה בניטה: יכול להיות שאנחנו הקצה הקרחון, אבל בגלל שאנחנו האוכלוסייה כנראה האוכלוסייה הכי מורכבת והטיפול הכי אישי והכי מורכב, וזה לא קשישה שאתה נותן לה כדור לישון והיא ישנה משעה שש בערב עד שש בבוקר, ואפשר בשעות האלה לעשות וללכת ולבלות ולרקוד ולנקות בתים, זה לא בדיוק.
שמחה בניטה: אז זה לא כל כך נוח לעבוד אצל אנשים כמונו.
שמחה בניטה: בית, אני אומרת לך בפירוש, שהעבודה מאוד מורכבת אצל נכים, ולמרות שיש שני ויזות לנכים, נכים כדי לממן את העובד הולכים ומקבצים נדבות, אני אומרת לך מר ניצן, אני אביא לך הנה זוג נכים, שהם הולכים במשך כל השבוע לקבץ נדבות עם המטפלים הזרים שלהם.
שמחה בניטה: נכים סי פי קשים מאוד, שזה ידוע שרק ההופעה שלהם, אני אומרת לך שאני פשוט מתביישת שאני שומעת שנכים בדרגות כאלה קשות, הצורה שלהם מביאה להם כסף, אבל מי מלווה אותם לשוק מחנה יהודה כדי לגייס את הכסף?
שמחה בניטה: זה העובדים עצמם, העובדים בעצמם מספרים על קיבוץ נדבות.
שמחה בניטה: ועם הכסף הזה הם עושים קנייה לזוג נכים שהם מטפלים בהם.
שמחה בניטה: כלומר, שהביזיון הוא של אוכלוסיה הזאת הוא פשוט מנותק מכל מוסד שמטפל באוכלוסיה הזאת.
שמחה בניטה: וזה מה שאני, חבל שביטוח לאומי לא נמצא פה.
שמחה בניטה: אני לא יודעת אם האוצר נמצא, אבל אין לזה שום מודעות.
שמחה בניטה: שאתם מדברים פה על חמש אלפים, שש אלפים, שבעת אלפים שקל לחודש, אף נכה, במיוחד אלה שמחזיקים שני מטפלים, לא יכול בלי לקבץ נדבות ולגייס תרומות כדי לממן את העובד השני ובצדק, עבודה מורכבת, לקום בלילה להפוך אותו ולעשות את העובדה הזאת.
שמחה בניטה: אתה מכיר את הדעה שלי, לא יכול להיות שאדם שהוא לא יצרני, אדם מוגבל, שבקושי יכול להיות אחראי על עצמו יהיה אחראי על מטפל ויצטרך לעמוד בהתחייבויות כמו ביטוח לאומי קופת חולים פנסיה.
ניצן הורוביץ: כן, ברור.
שמחה בניטה: בכל הוצאות האלה שמטילים עליו חדשות לבקרים.
שמחה בניטה: אני רוצה להעיר, וזה דבר, אחד הדברים שפשוט מקוממים אותי כל פעם שאני שומעת את שושנה, ולא שיש לי משהו נגדה, אלא אני מרגישה שכאילו יושבים במשרד הפנים, במחלקה של שושנה, איזה אנשים שהם מנותקים בכלל מהחיים, בכלל מנותקים מהמציאות.
שמחה בניטה: יש להם איזה רשימות, אני אומרת לך, אני לא חברת סיעוד, ותאמין לי באים אלי בגלל שלא מפחדים ובאים אלי הביתה, אני אומרת לך, עובדים מכל הגוונים.
שמחה בניטה: במיוחד היום אחרי חוק הכניסה לישראל ששינו את העניין של חמישים ואחד חודש, אני אם אני אומרת לך, אם אני לא שלחתי עובדים מעל חמישים ואחד חודש לחמישים נכים, אני אומרת לך שאני לא אבוא להנה מחר.
שמחה בניטה: אני אומרת לך, הם יכולים לראות את המכתבים של כל הנכים שלי, היום כל הנכים, כמעט כל הנכים מטופלים עם עובדים מעל חמישים ואחד חודש.
שמחה בניטה: נמצא פיתרון.
שמחה בניטה: אלה של החמישים ואחד חודש רוצים להישאר, כולם באים לנכים.
שמחה בניטה: אז אני אומרת לך, לפחות את זה.
שמחה בניטה: אבל מה התופעה שאני פשוט בהלם?
שמחה בניטה: גם עובדים כאלה מחליטים יום אחד בהיר, אפילו שהם כבר בדרך לקבל ויזה שהם מייחלים אליה, מחליטים מרגע לרגע.
שמחה בניטה: יש להם איזה חבר ישראלי או איזה בילוי, לוקחים את הרגליים והולכים מתוך שעה ועוזבים נכה לבד.
שמחה בניטה: זאת אומרת, שגם אצלם לפעמים אני בהלם, עד כמה ההסתכלות על האינטרס האישי במקום להסתכל על זה שיש נכה, גם נכה גם חולת סרטן, שנמצאת לבד.
שמחה בניטה: לבד היא והמטפלת, לבד.
שמחה בניטה: מסוגלת המטפלת יום שישי, שאי אפשר להשיג באף מקום עובד, לקחת את הרגליים וללכת.
שמחה בניטה: התופעה הזאת פשוט לא יודעת איפה היא מוכרת או איפה היא יכולה להיקלט, אבל יש את זה באוכלוסיה שלנו וזה תופעה שאותה צריך למגר בכל מחיר.
שמחה בניטה: והעניין הזה של שבע מאות עובדים, אני לקחתי כמה פעמים מהם, מהיחידה שמה טלפונים.
שמחה בניטה: לא היה טלפון אחד שצלצלתי ומישהו נענה.
שמחה בניטה: וזה לא חברה, וזה לא ייקחו ממך כסף.
שמחה בניטה: ישירות.
שמחה בניטה: תעשה לי טובה, עכשיו.
שמחה בניטה: הצילו, עכשיו.
שמחה בניטה: תבוא עכשיו כי אין מטפל שם.
שמחה בניטה: זה לא מעניין אותם.
שמחה בניטה: מה המחיר?
שמחה בניטה: קודם כל שאלה ראשונה: זה live out?
שמחה בניטה: אבל זה עשרים וארבע שעות.
שמחה בניטה: לא, אני לא רוצה.
שמחה בניטה: הם כבר מראיינים אותך.
שמחה בניטה: אז ריאיון של עובדים, ואני לא, אני מתנגדת לזה שאנחנו כל הזמן יוצאים במצב שאנחנו נגד "קו לעובד" אני לא נגד "קו לעובד" אני מעריכה אותם בפעילות שלהם למען זכויות של אנשים.
שמחה בניטה: אבל יחד עם זה הם צריכים לכבד אותנו---
ניצן הורוביץ: הם עובדים הרבה עבור עובדים ישראליים הם לא רק לעובדים זרים.
שמחה בניטה: אני מכבדת אותם.
שמחה בניטה: אבל שהם יכבדו אותנו, שאנחנו נמצאים במצוקה.
שמחה בניטה: אנשים שלא מסוגלים לטפל בעצמם ולא יכולים להיות אחראיים גם על הכספים האלה.
שמחה בניטה: לתבוע נכה במאתיים אלף שקל---
אבנר עורקבי: בארבע מאות אלף שקל, מה מאתיים אלף?
שמחה בניטה: אז אני אומרת לך שעכשיו יש לי תביעה, של מאתיים ושתים עשרה אלף שקל, נכה.
שמחה בניטה: שהיא בחיים לא עבדה והיא לא יכולה, ואין לה איפה- - -
קריאה: "קו לעובד" מקבל אחוזים מזה, את יודעת את זה, עשרים אחוז מהתביעה.
שמחה בניטה: יש כאן עזות מצח, שאין פה חמלה.
שמחה בניטה: יש כאן נכים, תסתכלו לפניכם שעומדים פה נכים, שלא רק צד אחד צודק.
שמחה בניטה: צריכים להיות פה בשימוע עם שני הצדדים ולראות מי כן צודק.
שמחה בניטה: ולפעמים אנחנו יודעים את הצד שלנו והם עומדים עם שני רגליים אחוריות על הצד שלהם.
שמחה בניטה: טוב שיש בתי משפט שבסוף עושים את הסדר, אבל עד שזה מגיע לבתי משפט הנכה נכנס לפרנויה, לפחדים ובנוסף לנכות הם גם הרבה פעמים חולי נפש, שכל תביעה כזאת היא רק מגבירה.
שמחה בניטה: אני אומרת לך מר ניצן, את החלק שעובדים נמצאים בספייר, אני אומרת, לך תמחוק את זה.
שמחה בניטה: אין את זה בלקסיקון אפילו פה במשרד לא צריך להיות.
שמחה בניטה: בית, העניין הזה של הנטישה.
שמחה בניטה: גימל, את העניין של העסקה.
שמחה בניטה: אתה צריך להעביר את החוק הזה, העסקה על ידי המדינה.
שמחה בניטה: לא מעניין אותנו.
שמחה בניטה: הם לוקחים אחריות, הם ישלמו את כל הזכויות ואת כל החובות כך שנכה צריך לקבל נטו טיפול.
שמחה בניטה: זה מה שצריך לצאת מהשולחן הזה, הנכה מוגבל של המדינה, יש אחריות של המדינה לתת לו את הטיפול, הטיפול הטוב ביותר בצורה הנכונה ביותר.
ניצן הורוביץ: רק שנייה, רגע, עוד סיכום.
ניצן הורוביץ: הערות סיכום.
שושנה שטראוס: רציתי להעיר דבר קטן.
שושנה שטראוס: אני רוצה להבהיר פה שרק לשכה פרטית עם היתר בתוקף יכולה לספח עובדים זרים, שלא ישמע פה משהו אחר, ורק בהתאם לכללים שנקבעו, שלא ישתמע משהו אחר.
אבנר עורקבי: אני יו"ר ארגון אהב"ה.
אבנר עורקבי: יושבים פה בחדר הזה ומתדיינים, ואורטל לא מוצאת פיתרון.
אבנר עורקבי: אורטל מחר לא תמצא פיתרון כי אנחנו יושבים ומדיינים וטוחנים מים.
אבנר עורקבי: אנחנו צריכים למצוא פיתרון לאורטל, אנחנו צריכים למצוא פיתרון.
אבנר עורקבי: וויזה שקשרה אותה, שכבלה אותה.
אבנר עורקבי: זה מה שמעצבן אותנו, אנחנו יושבי ראש הארגונים, שהוויזה קובלת את הנכה, היא קובלת אותנו אליהם.
אבנר עורקבי: הוא יכול להסתובב לבלות בדיסקוטקים, בכל מיני מקומות ואנחנו נשארים כבולים אליהם, אנחנו לא יכולים להביא עובד אחר.
אבנר עורקבי: את זה הרבה הורים לילדים אצלנו גם מתענים לזה.
אבנר עורקבי: אני מצאתי אולי פרוזדור קל במשרד הפנים על מנת להוציא את הדברים האלה, אבל זה לא פיתרון.
אבנר עורקבי: זה צריך למצוא לזה פיתרון.
אבנר עורקבי: כמו שלא כובלים את העובד הזר, כמו שעשה "קו לעובד" וביצע את הנושא הזה בברכה, לא כובלים את העובד אל המעסיק כך אל תכבול אותי אליו.
אבנר עורקבי: תן לי ברגע שהוא בורח, תן לי להשתחרר ממנו, זה אלף.
אבנר עורקבי: בית, תפתרו את הבעיה הזאת של אורטל עוד היום, כי המקרה שכפי שפירטה האמא, הוא מקרה מאוד מאוד קשה.
אבנר עורקבי: אני מבקש מיו"ר הועדה לקחת את המקרה הזה אליו ולפתור את הבעיה הזו.
אבנר עורקבי: דבר אחד.
אבנר עורקבי: דבר שני, פה דיברו על השולחן הזה שעובדים מרוויחים חמשת אלפים שקל, שבעת אלפים שקל, תשעת אלפים שקל.
אבנר עורקבי: אני שואל את השאלה, אני מאוד, שואל שאלה, בוא נמצא בפיליפינים או בכל מקום בארץ או בכל מקום בעולם, כמה הוא מרוויח לחודש?
אבנר עורקבי: מאה חמישים דולר?
אבנר עורקבי: למה הוא בא לפה בכלל?
אבנר עורקבי: למה הוא כל כך רוצה לבוא והוא מוכן להשקיע, מה ששמעתי ממש נבהלתי, עשרות אלפי דולרים בשביל להגיע לפה.
אבנר עורקבי: למה הוא משקיע את זה?
אבנר עורקבי: בשביל להרוויח כסף.
אבנר עורקבי: הוא בא להרוויח כסף, אבל ברגע שהוא בא ונותנים לו חמשת אלפים שקל, שמה הוא מוכן לבוא בעד חמשת אלפים שקל או בעד ארבעת אלפים שקל הוא מוכן לבוא אפילו בעד שלושת אלפים שקל, רק תן לו לעבוד.
אבנר עורקבי: יש כאלה שאני יודע באופן אישי, עובדים זרים שביססו את החיים שלהם בארצות מוצאיהם בצורה טובה מאד, אני יודע את זה.
אבנר עורקבי: אני רוצה, אני מבקש לדעת למה כובלים אותנו לעובדים הזרים, ולא משחררים אותם כשהם בורחים?
ירון בן גרא: למה מלכתחילה נותנים להם לברוח?
שמחה בניטה: לא נותנים להם---
אבנר עורקבי: אני רוצה לומר, זה שאנחנו תולים במדינה שהמדינה תממן לנו את העובד זר, אני יכול לצחוק.
אבנר עורקבי: אתם יודעים מה שקורה עם חוקים אחרים, שאנחנו מנסים להעביר שהם חוקים תקציביים, כמה קשה לנו להעביר אותם?
אבנר עורקבי: בבחינת כמה קשה לכם, אפילו להעביר אותם, שמאוד צודקים.
אבנר עורקבי: כמה קשה?
אבנר עורקבי: המדינה תממן לי עובד זר?
שמחה בניטה: כן.
שמחה בניטה: למה לא?
אבנר עורקבי: הלוואי.
אבנר עורקבי: חזון אחרית הימים.
שמחה בניטה: אם זה יהיה בחקיקה, כן.
אבנר עורקבי: אני יכול לומר לך גברת בניטה, אפילו אם זה יהיה בחקיקה---
שמחה בניטה: לנכי צה"ל כן נותנים.
אבנר עורקבי: אם האוצר יגיד לא, זה לא יהיה.
שמחה בניטה: פעולות איבה נותנים?
שמחה בניטה: נכי צה"ל נותנים?
שמחה בניטה: גם לנו.
ניצן הורוביץ: כן, עוד מה?
אבנר עורקבי: אני גמרתי.
יפתח בריל: אני יפתח בריל.
יפתח בריל: אני מייצג כאן את משמר החברתי, אגיד רק בשתי מילים.
יפתח בריל: אני, גם שנינו נכדים לסבתא שהיא חולת אלצהיימר והמצב שלה בזמן האחרון החמיר, ואנחנו גם מכירים את המטפלת שלה שעובדת כבר כמה שנים איתה ועושה עבודה מצוינת, בדיוק בגילי אגב, בת שלושים ושתיים.
יפתח בריל: ממנילה, בוגרת תואר ראשון שם.
יפתח בריל: הגיעה לפה בגלל שמטבע הדברים המצב בפיליפינים בשוק התעסוקה הוא כידוע אסון גדול לכן, רוב בני המשפחה שלה עובדים במדינות זרות.
יפתח בריל: ואני ציפיתי שזה מה שיקרה בדיון הזה, כמו שאכן קרה, שיוצא שאנחנו צריכים להעמיד את הזכויות של סבתא שלי מול הזכויות של המטפלת והדבר הזה
ניצן הורוביץ: ביקשתי, אם שמעתי את דברי ואת זה מה שהדגשתי, שהעמדת העניין בצורה כזאת היא שגויה והיא משרתת, היא מאפשרת למדינה להתחמק מאחריות.
ניצן הורוביץ: זה מה שאני לא רוצה שזה יקרה.
יפתח בריל: אני לא הבהרתי את עצמי נכון.
יפתח בריל: לא רק ששמעתי אלא אפילו כתבתי את מה שאתה אמרת, זה אפילו מצוטט.
יפתח בריל: אבל הצדדים בדיון, במיוחד האנשים שבאים מהלשכות להעסקת עובדים זרים, שאני האמת היא, שבאמת קשה לי לשמוע את העובד שבו בעיקר הטיירים האמת היא, מדבר אליהם.
יפתח בריל: כאשר אלו אנשים שאתה עובד איתם יומיום.
יפתח בריל: אותם עובדים שאתה משבץ אותם.
קריאה: מה נאמר לא בסדר?
יפתח בריל: זה כמעט עניין של טון, אבל נעזוב את זה כרגע.
יפתח בריל: הנקודה היא, אני חושב שאנחנו מסכימים, אנחנו הסכמנו אני חושב, שהדרך היחידה למנוע את העמדה הזו של הזקנים והנכים מול עובדים הזרים משני צידי המתרס, היא שהמדינה תדאג לתקצוב הולם שיאפשר לפצות את העובדים על עבודות יותר קשות שהם אמורים לבצע.
יפתח בריל: והדבר המשונה הוא שאנחנו מדברים כאן בינינו לבין עצמנו, ואין כאן לא אנשים ממשרד האוצר שישתתפו בדיון ולא ממשרד הרווחה---
קריאה: לא ביטוח לאומי.
יפתח בריל: ולא דיברנו, לא שמענו כאן אף אחד שנותן איזושהו עלויות של ההעברה של חוקים כאלה.
ניצן הורוביץ: זה לא דיון ראשון פשוט, ויש כבר סדרה של דיונים אז אנחנו פה כבר בצעדים---
יפתח בריל: הראית פרוטוקולים של דיון קודם כמעט באותו נושא וגם שם לא היית---
קריאה: אבל דיברו גם כבר על כספים ועל הוצאות.
קריאה: הכול דובר.
ניצן הורוביץ: כן הערה קונקרטית?
יפתח בריל: אני רציתי לשאול בדיוק את השאלה הזו, לפחות בדיון הזה.
יפתח בריל: מה באשר להערכות, תוכניות לגבי העלויות של הדבר הזה, והאם מתקדם משהו בכיוון הזה?
ניצן הורוביץ: עוד משהו?
ירון בן גרא: בהמשך למה שנאמר כאן, ברחה או לא ברחה, או שכן תמצא מטפלת מחר או לא תמצא מטפלת מחר.
ירון בן גרא: אני חושב שהטיפול בבעיה הזו צריכה להיות טיפול מהשורש, לא טיפול נקודתי.
ירון בן גרא: היום עובדת ברחה, בואו נמצא פיתרון למשפחה.
ירון בן גרא: אני גם לא חושב שאפשר להחזיק עובד כנגד רצונו בעבודה.
ירון בן גרא: עובד רוצה לעזוב עבודה, זכותו.
ירון בן גרא: שיעשה מה שהוא רוצה.
ירון בן גרא: אבל שלפחות תהיה איזושהי בקרה על זה, לא יכול להיות, או שעובד יגיע למטופלת כמו אורטל ויגיד אני רוצה לעזוב כי חברים שלי גרים בתל אביב או כי אני שמעתי שעם קשישה יכולים להרוויח בדיוק את אותה משכורת ולעשות עבודה הרבה יותר קלה.