GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איציק עמני: במידה שיש לנו איזה שהיא בעיה רפואית, הנתין טוען שיש לו בעיה רפואית, אנחנו מפנים אותו מכאן לחובש של נתב"ג, חובש של רשות שדות התעופה.
איציק עמני: באחוז גבוה מהמקרים החובש של רשות שדות התעופה מפנה אותנו לבית חולים, אנחנו הולכים עם הנתין לבית חולים, למיון, עד לסיום טיפול.
איציק עמני: כל אותו הזמן אנחנו נמצאים עם הנתין, נמצאים איתו בבית החולים.
איציק עמני: ברגע שהצוות הרפואי שחרר אותו, אנחנו מחזירים אותו לכאן למתקן וממשיכים את התהליך.
איציק עמני: זה לגבי קליטוה וטיפול במוחזקים.
איציק עמני: לגבי משפחות.
איציק עמני: אנחנו מקבלים הודעה מהיחידה על מעצר משפחה.
איציק עמני: אנחנו כמובן מקבלים את מלוא הפרטים כדי שכבר מראש אנחנו נדע.
איציק עמני: אם זה תינוק בן שנה, אז אנחנו יודעים שצריך ללכת ולקנות כל מיני דברים בהתאם, כי אין לנו את הכול פה קבוע וזה עניין של תוקף וכאלה.
גדעון כהן: יש לנו פה תקציב שעומד בזמינות, לכל מיני מוצרים כאלה.
ניצן הורוביץ: סטייל קנטינה כזאת?
גדעון כהן: כמו שאמרתי לך, להחזיק מטרנה, זה פג תוקף, אז יש דברים ומחדש וקונה, אחד רוצה סימילאק, אחד רוצה זה...
איציק עמני: בעצם המשפחה נקלטת כאן במתקן, עוברת את אותו תשאול, עובדת סוציאלית יושבת עם המשפחה, סיימה את אותו תהליך ולפני הטיסה אנחנו מתאמים עם ביטחון נתב"ג ואנחנו לוקחים את אותה משפחה לביטחון נתב"ג, מבצעים שם את אותו בידוק ביטחוני, חוזרים לכאן, ובעצם מכאן שעה לפני הטיסה אנחנו מעלים אותם חזרה.
איציק עמני: אני יכול להגיד לכם שאותן משפחות מגיעות עם המון המון ציוד, ואנחנו בסוג של באמת קשרי חבורת מגיעים להסכמה עם אותה חברת תעופה ואין מצב שמשפחה לא לוקחת את כל הציוד שהביאה איתה.
יולי יואל אדלשטיין: הם מאוד מוגבלים, חברות התעופה, מזוודה אחת ומשקל יתר, רק על משקל היתר אתה משלם 800 דולר, אז החבר'ה פיתחו כבר יחסים בין אישיים עם כל הגורמים ואנחנו מעלים אותם עם כל התיקים שלהם והכול.
איציק עמני: אלה קצת מספרים לגבי מה אנחנו עושים כאן.
איציק עמני: זה מחולק למסורבים, מורחקים ועצורים.
איציק עמני: אתם רואים, המספרים הם די זהים, בסופו של דבר, מבחינת הרחקות.
ניצן הורוביץ: יש לך פער במסורבים, נגיד בנובמבר, 140 נקלטו, 108 הורחקו, אז ה-30 מה נהיה איתם?
איציק עמני: ה-30 יכול להיות שבסופו של דבר נכנסו לארץ, בתנאים .
איציק עמני: יש כאלה המון מקרים.
איציק עמני: זה לגבי הנתונים שלנו.
גדעון כהן: יש פה תנועה.
גדעון כהן: זה מתקן קטן, אבל יש בו תנועה מרובה.
יולי יואל אדלשטיין: ניצן, דיברנו בדרך שאנחנו מעדיפים את ה... זה הערבויות.
יולי יואל אדלשטיין: זה מי משלם את הערבות הוא נכנס, או חסר במרחקים, יש כאלה שאני מחזיר אותם באותה טיסה, אם יש לי עדיין זמן, אני מעדיף שהם לא יגיעו למתקן.
יולי יואל אדלשטיין: במקום 1,900, 400 איש ב---
גדעון כהן: ויש לך טיסות שמגיעות בבוקר ובצהריים כבר חוזרים, הוא חוזר חזרה באותה טיסה של אותו יום.
איציק עמני: רק לשם השוואה, הקליטות במתקן גבעון של שירות בתי הסוהר הן כמעט חצי מזה, בין 280 ל-200 איש בחודש.
ניצן הורוביץ: פה יש לך כ-5,000 בשנה, סך הכול.
איציק עמני: כן.
איציק עמני: זה נתון לגבי משפחות.
איציק עמני: אנחנו בעצם התחלנו את האכיפה בפועל בחודש מרץ, ביצענו אותו עד ספטמבר ואז נעשתה הפסקה.
איציק עמני: שוב, בסך הכול נעצרו 56 משפחות, הורחקו 46, שוחררו 10, מתוך הכמות הזאת 4 פונו לטיפול רפואי.
גדעון כהן: רק לסבר את האוזן, על מה שדנה שאלה, מתוך ה-10 משפחות, כמדומני 3 או 4 נעצרו, עברו את התהליך ואמרנו להן, 'תלכו הביתה, קחו שבוע, תתארגנו ותצאו'.
גדעון כהן: כשהם יצאו הם ברחו.
גדעון כהן: הם היו פה, עברו את התהליך ואמרנו 'אתם יודעים מה, תלכו, תיקחו שבוע ימים, תתארגנו, תיפרדו מכולם ותצאו' ואז הם לא יצאו.
יולי יואל אדלשטיין: אין להם מה להפסיד, כי מה תעשה להם?
יולי יואל אדלשטיין: תתפוס אותם אחר כך.
איציק עמני: זה פילוח נתוני המשפחות לפי ארץ מוצא.
דנה כדורי: המשפחות הרי מדברות, או לפחות זה מה שאנחנו שומעים, שהם מדברים על הנזק הגדול, בכל זאת ילדים, באים אליהם שוטרים וכל התהליך הזה, אז כן יש להם מה להפסיד, אז זה מפתיע אותי דווקא ש... יש להם מה להפסיד, יתפסו אותם עוד פעם---
יולי יואל אדלשטיין: אם יש להם מה להפסיד, אז שיקומו וילכו הביתה, מה, הם מחכים שאני אבוא?
יולי יואל אדלשטיין: איפה הקו?
יולי יואל אדלשטיין: איך את אומרת?
יולי יואל אדלשטיין: הם יודעים, אז למה הם מחכים, שאני אבוא?
קריאה: רק שנשים את הדברים בפרופורציות, המשפחות האלה לא חיות בצפון תל אביב, אפילו לא במקומות אחרים, תראי איפה הם חיים פה...
יולי יואל אדלשטיין: למה היא מחכה?
יולי יואל אדלשטיין: הרי היא יודעת והיא יודעת גם מה ההשלכות של זה, אבל בעובדה שהן לא קמות והולכות.
יולי יואל אדלשטיין: פה יש שלוש משפחות.
יולי יואל אדלשטיין: .. יום אחד אמרתי להן, פיילוט, תנו להן שבוע לצאת ולהתארגן, אמרו לי, מה אתה עושה?
יולי יואל אדלשטיין: אמרתי, תנו להן שיילכו, מה שנקרא עליי, נתנו להן שבוע והן לא יצאו.
יולי יואל אדלשטיין: הן דילגו לדירה אחרת ולך תחפש אותן עוד פעם.
יולי יואל אדלשטיין: אני לא יודע אם את מכירה את המקרה, היה לנו מקרה של טורקי ופיליפינית שהם היו עצורים, הם נדחו בעתירה אחת והשופט הורה להן לצאת מהארץ---
דנה כדורי: הטורקי הזה ביקש מקלט.
יולי יואל אדלשטיין: כן, הוא ביקש מקלט ובית המשפט דחה את העתירה והורה להם---
גדעון כהן: ---בגלל שהם שתי נתינויות, לאיפה הם רוצים ללכת, או לפה---
יולי יואל אדלשטיין: הצענו להם לנסוע לשניהם ולעזור להם בשגרירות הפיליפינית, ולה הצענו לנסוע לטורקיה ולעזור לה ב...
יולי יואל אדלשטיין: אבל הם לא רצו, הוא לא רצה לנסוע לפיליפינים והיא לא רוצה לנסוע לטורקיה והם רצו פה.
יולי יואל אדלשטיין: אחרי שהם עברו את הערכאה של בית המשפט המחוזי ובית המשפט המחוזי דחה את העתירה והורה להם לצאת תוך 14 יום, נדמה לי, הם ירדו למחתרת, לקח לנו שלושה חודשים לאתר אותם.
יולי יואל אדלשטיין: זה לא שאומרים להם, אז הנה בית משפט אמר להם, לא אני, בית המשפט אמר להם אחרי שהם מיצו את כל זכויות הערעור ובית משפט אמר לו, וזה שופט, אברהם יעקב, אם הוא אמר להם לצאת, תאמינו לי שזה סוף העולם, והם לא יצאו.
יולי יואל אדלשטיין: לכן אני אומר שהמשחק הזה הוא משחק לכאורה לא רלוונטי, כי זה לא האישיו, נגיד או לא נגיד, הנה השופט אמר לו, לא אני.
איציק עמני: זה פילוח על פי ארץ מוצא.
איציק עמני: אנחנו רואים שהפיליפינים הם הכוכבים הגדולים.
איציק עמני: זהו זה, מבחינתי, אם יש שאלות.
אמנון שמואלי: ניצן, יש לנו שתי נקודות שהיינו רוצים שאתם תקדמו אותם, בנושא של ה...
אמנון שמואלי: אנחנו ידועים כנותנים שירותי רפואה טובים מאוד, לפחות לזרים, אם לא לישראלים, מגיעים אליי לכאן הרבה אנשים והוא מגיע פה למתקן ויש לה פתאום מיחושים, יש לו נמק ברגלים, אני מפנה אותו לבית חולים ואנחנו סופגים את כל ההוצאות שלו, למרות שהוא לא נכנס לארץ, למרות שהוא באחריות הקברניט.
אמנון שמואלי: אין לי שום יכולת לקנוס את החברה על המקרים האלה.
אמנון שמואלי: הדבר השני צריך לפתח טריגר לחברות התעופה שהן ירצו לקחת אותם מה שיותר מהר.
אמנון שמואלי: הוא אומר שהעלות היא 250 שקל ליום, אם אנחנו נגיד להם שכל בן אדם שנשאר פה יעלה להם 200 דולר ליום, הם ידאגו לו תוך שעה לטיסה חלופית, הוא לא יצטרך לעבור את המתקן בכלל, מפה הוא לא יגיע, אנחנו נוריד את הכמויות בצורה משמעותית ביותר.
גדעון כהן: אם זה 200 דולר ליום, אז יקנו לו כרטיס ב-400 דולר והוא נשאר בישראל.
יגאל דוכן: אני רוצה לחזק את מה שאמר אמנון.
יגאל דוכן: יש את ספר הטימז.
יגאל דוכן: ספר הטימז זה ספר שבעצם מגדיר את כל התנאים לכניסה למדינות בכלל בעולם.
יגאל דוכן: המדינה היחידה שלא קונסת חברות תעופה זו מדינת ישראל.
יגאל דוכן: זאת אומרת אם אתה עכשיו נוסע למשל עם חברת אל על לארצות הברית והגעת בלי ויזה, זה שהגעת בלי ויזה, אתה לא תיכנס, אבל חברת התעופה תיקנס ב-5,000 דולר על זה שהיא הביאה אותך בלי ויזה.
יגאל דוכן: זאת אומרת יש קנסות.
יגאל דוכן: מדינות מפגרות כמו, סתם, ניגריה, יודעות לקנוס כל אחד כזה באלפיים דולר, המדינה היחידה שלא יודעת לקנוס זו מדינת ישראל.
יגאל דוכן: אם היה באפר כזה, היית רואה מיד שכל אלה הלא רצויים שאנחנו סתם מתעסקים איתם בגבול והם מציבים לנו עובדות, היית רואה שהם לא היו עולים.
ניצן הורוביץ: ולמה זה קורה?
ניצן הורוביץ: בטח העליתם את העניין כבר---
יגאל דוכן: העלינו את העניין כבר מספר פעמים, גם למשרד התחבורה וגם בתוך תוכנו וגם זה, וזה לא עוזר.
יגאל דוכן: למה?
יגאל דוכן: איך אמרת לי קודם?
ניצן הורוביץ: כן, אני מכיר את התשובה הזאת.
ניצן הורוביץ: אוקי, טוב, זה מעניין, לא ידעתי, לא הייתי מודע לזה.
אמנון שמואלי: אני אתן לך דוגמה.
אמנון שמואלי: הטסנו מישהו מכאן על לופטה
אמנון שמואלי: נזה לגרמניה והם לקחו אותו, נתנו לו טיפול, 75,000 יורו, אבל הגישו את כל החשבון לחברת התעופה.
אמנון שמואלי: הם עושים את הסינון אצלם, אבל אצלנו הם יודעים שאין שום סנקציה, אין שום משהו שיאיים עליהם.
אמנון שמואלי: אם אנחנו נלך לכיוון הזה---
קריאה: יש לנו גם את הבחור שעבר צנתור שהגיע לכאן מסורב.
יולי יואל אדלשטיין: גם בתי החולים, כשאתה בא בתור מבוטח, אחרי דקה הוא זורק אותך החוצה, כשאתה בא בתור עצור הוא עושה לך בדיקות, MRI.
יולי יואל אדלשטיין: אתה, בשביל לקבוע תור ל-MRI צריך חצי שנה, הוא עושה לו MRI ו-PA, כל מכשיר---
גדעון כהן: כי הוא יודע שהמדינה משלמת.
ניצן הורוביץ: כן, המדינה משלמת.
ניצן הורוביץ: יש לנו הרבה חובות אבודים בבתי חולים.
ניצן הורוביץ: זה מעניין, לא הייתי מודע לסוגיה הזאת.
ניצן הורוביץ: אתם אומרים שאנחנו היחידים בעולם שלא.
יגאל דוכן: לא יודע אם היחידים בעולם, אבל בין היחידים בעולם.
יגאל דוכן: אני אומר לך חד משמעית, אתה יכול לקרוא בספר ש---
ניצן הורוביץ: אולי יש סיבות לזה, אתה יודע, מעבר ל...
ניצן הורוביץ: לא יודע.
ניצן הורוביץ: אוקי, נבדוק את זה, סוגיה מעניינת.
אמנון שמואלי: אנחנו לא חייבים להפעיל את זה בצורה גורפת, יש לנו שיקול דעת.
יולי יואל אדלשטיין: כן, יש לך אמצעים, שיהיה לנו בכלל את האמצעי.
אמנון שמואלי: אני יכול להגיד לך, אני מדבר על החובש, אני קורא לחובש והוא מיד מזמין נט"ן.
יגאל דוכן: הוא לא לוקח צ'אנס.
אמנון שמואלי: אתה יודע מה אני עושה לו?
אמנון שמואלי: באותו רגע אני משנה לו את הסטטוס, שנכנס ליום אחד, אשרה ליום אחד, אז הם משלמים את הכסף, רשות שדות התעופה.
אמנון שמואלי: אני מכיר את התרגילים האלה.
יולי יואל אדלשטיין: היום אנחנו מקבלים את השירותים של החובש והחובש לא לוקח אחריות וכל אחד שמתעטש פה, בית חולים, ישר אמבולנס בא והולכים לאסף הרופא.
יולי יואל אדלשטיין: עכשיו, מעבר לזה שזה אסף הרופא, אני צריך להוציא צוות ליווי שזו אופרציה נוספת.
יולי יואל אדלשטיין: כרגע, לאור הלקחים האלה יצאתי במכרז לשירותי רפואה, שיגיע לפה רופא מוסמך, על פי הזה, יבוא עם הציוד שלו, יבדוק אותו פה וייתן לו את הכדורים ואת כל מה שצריך יעשה פה במתקן על מנת לחסוך את כל הדברים האלה.
יולי יואל אדלשטיין: המכרז הוא בסיומו ואנחנו מקווים שבימים הקרובים יסתיימו כל הפרוצדורות הביורוקרטיות של המכרזים ואז יהיה להם פה שירותי רפואה צמודים, הם יקראו לרופא לבדיקת כניסה, לבדיקת התעטשות, לכל מה שצריך.
ניצן הורוביץ: אז אתם אומרים שבעצם יש חברות תעופה שאם הייתה עליהם איזה שהיא סנקציה הן היו מראש יכולות לדעת לא להעלות אנשים מסוימים על הטיסה.
אמנון שמואלי: אני יכול להגיד לך שהטורקים לדוגמה הם דווקא בסדר בתחום הזה, הם מתקשרים אלינו, מבקשים אישור להביא את הבן אדם, בלי אישור שלנו הם לא מעלים אותו, אבל החברות האחרות זה... אגב, הן גם מושכות אותו, למה?
אמנון שמואלי: אם הוא מגיע, הרי הוא חייב לקנות כרטיס הלוך ושוב, יש להם את ההלוך ואת השוב, יש להן אינטרס.
יגאל דוכן: אני יכול להגיד לך שעיקר הבעיה זה כמו חברת אל על, חברת אל על קודם כל עושה את הביזנס שלה, קודם כל שהנוסע יגיע, הוא כבר צרך את כרטיס הטיסה, ואלה שבאות ממערב אירופה, כי במערב אירופה, באיחוד האירופי, הם יודעים להתנועע רק עם רישיונות הנהיגה שלו ואז כשהוא עולה על מטוס זר לא נופל לו האסימון שהוא צריך דרכון.
יגאל דוכן: לא פעם ולא פעמיים היינו מקבלים פה אנשים שמגיעים עם רישיון הנהיגה שלהם, כל הקיץ אתה מקבל את זה ואתה כל הזמן מתעסק עם הדברים האלה.
יגאל דוכן: אתה רואה שהבן אדם לא אשם, אלא שאם לחברת התעופה היה את המסננת הזאת היא פשוט לא הייתה מעלה אותו ועכשיו אנחנו מתעסקים עם השגרירות, תבואו תנפיקו לו את הדרכון, לא תנפיקו לו את הדרכון.
יגאל דוכן: אנחנו סתם עושים עבודה כפולה ומכופלת.
יגאל דוכן: ..
אמנון שמואלי: בקיץ יש לי תיירות שמגיעה מטורקיה, שלושה מטוסים כל יום, מעלים אנשים בלי דרכונים.
אמנון שמואלי: עומד לידי בן האדם, הוא לא אשם, אני לא רוצה לסרב אותו רק מהסיבה שאני גורם נזק, ברור שאם הוא יגיע לפה, בבוקר הוא מגיע ובחצות עוזב, ועל מנת למנוע את החוויה הלא נעימה, אני מכניס אותו עם פנקס קופת חולים, שיבוא, ייכנס ויחזור.
אמנון שמואלי: החברה שמביאה אותו, אם הייתי קונס אותה, הכול היה נראה אחרת.
יולי יואל אדלשטיין: כשאתה טס לארצות הברית, אתה עוד לא מגיע לכלל לדלפק, הוא בודק שלוש פעמים אם הוויזה בתוקף ואם יש לך ויזה ואם היא על שמך.
יגאל דוכן: אתה רוצה שאני אתן לך קוריוז?
יגאל דוכן: חברת ארקיע נזעקה יום אחד על מה עושים עם הדרכונים הישראלים, שאלתי אותו מה הבעיה, הוא אומר 'תראה, אתה מקבל דרכון ישראלי, אומרים לך לחתום בדלפק בדרכון, אתה כנוסע מחויב לחתום על הדרכון שזה הדרכון שלך', הגיעו לגרמניה, הגרמנים קנסו אותם באלף דולר על כל אחד כזה שלא החתים את הדרכון שלו.
יגאל דוכן: זה לא שהדרכון לא תקף, הדרכון תקף, הם פשוט לא חתמו.
יגאל דוכן: היית צריך לראות באיזה היסטריה הם נכנסו, כי הם הביאו קבוצה של מאתיים איש, שמו להם 200,000 יורו, אלף יורו לכל אחד כזה, ופתאום הם חטפו שוק.
יגאל דוכן: שתבין טוב, זה כולה להגיד לבן אדם, נגיד שבן האדם לא עשה את העבודה שלו, בצ'ק אין אתה בודק את הדרכון?
יגאל דוכן: בודק, לפני שהוא נוחת אתה יכול להגיד לו, 'תשמע, תחתום את שמך בדרכון', אתה יכול לעשות את זה?
יגאל דוכן: אין לך בעיה עם זה.
יגאל דוכן: זה רק קוריוז כדי להבהיר לך באיזה היסטריה הם היו על הסיפור הזה.
יגאל דוכן: אצלנו זה כאילו הכול בסדר.
יולי יואל אדלשטיין: כולם לומדים דרך הכיס.
יולי יואל אדלשטיין: הראש לא תמיד עובד, דרך הכיס הכול עובד.
ניצן הורוביץ: למדנו פה כמה דברים היום, אין ספק.
ניצן הורוביץ: עוד מישהו רוצה להגיד משהו, לשאול?
קריאה: כן, שאלה לגבי הפתיחה של המקום הזה.
קריאה: המקום הזה נראה טוב, סטרילי ומתנהלים פה בצורה טובה, למה לא נותנים לכלי תקשורת להיכנס ולצלם ולהראות שאין שום בעיה והכול בסדר?
יולי יואל אדלשטיין: היו פה כלי תקשורת, באו וצילמו ועשו כתבות, אבל זה מתקן, זה לא תחנת מעבר שכל יום יש מישהו אחר.
אמנון שמואלי: היו פה אמצעי התקשורת, הוזמנו, באו וצילמו.
ניצן הורוביץ: חברים, קודם כל אני רוצה להודות למשרד הפנים וליוסי ידידי ולאנשי הצוות שלו כאן, יחידת עוז, אמנון, סאיד ממשרד הרווחה ואנשי רשות שדות התעופה.
ניצן הורוביץ: במסגרת הוועדה הזאת אנחנו משתדלים לא להיכנס רק בכנסת, גם בכנסת זה חשוב, אבל לצאת מדי פעם ולראות את הדברים, במיוחד מקומות שיש סביבם, איך נגיד את זה?
יולי יואל אדלשטיין: אי קונצנזוס.
ניצן הורוביץ: שמייצרים כל מיני מחלוקות.
ניצן הורוביץ: אז ברוח הזאת היינו במת"ן, היינו פה, היינו בכל מיני מקומות אחרים, אז אנחנו שמחים שקיבלתם אותנו.
ניצן הורוביץ: ויש לנו דיון מחר, באופן ספציפי לגבי קטינים במתקנים שונים, אם זה פה, אם זה במת"ן, אם בגבעון, וזה חלק מהטיפול הכללי שלנו בוועדה הזאת בכל הסוגיה של טיפול ב...
ניצן הורוביץ: אני לא אכנס למלה כי יש כל כך הרבה קבוצות, כל מי שהם לא אזרחים ישראליים ונמצאים פה בארץ באיזה שהוא סטטוס, כזה או אחר, ובאיזה שהיא הגדרה ובסופו של דבר מגיעים לטיפול של יוסי.
ניצן הורוביץ: אנחנו, בגדול, מה שאנחנו רוצים להגיד זה שאנחנו מבקשים להבטיח יחס הולם, שזה הבסיס, לכל בן אדם, בין אם הוא בסטטוס כזה, בין אם בסטטוס אחר, בסופו של דבר זה בן אדם, הוא באחריותנו ואנחנו צריכים לתת לו את הדברים שאנחנו צריכים לתת לו.
ניצן הורוביץ: הדברים האלה הם כמובן יותר קשים כשאנחנו נתקלים באיזה שהוא מצב כללי שלפעמים יש חוסר בהירות ויותר מזה, חוסר מדיניות גם לגבי קבוצות מסוימות ואז לפעמים האנשים בשטח, שצריכים ליישם את המדיניות, כשאין מדיניות זה קצת נהיה יותר מסובך, אבל גם את הדברים האלה אנחנו מנסים לפתור.
ניצן הורוביץ: אנחנו ראינו, התרשמנו, אנחנו מודים לכם על תשומת הלב ועל הזמן שהקדשתם לנו, זה היה מעניין, זה היה מועיל מאוד, לדעתי, אני בטוח שצוות הוועדה יסכים ואני גם קורא לכם, שוב, אני אמרתי, אני לא רואה את עצמנו שאנחנו מצד אחר של המתרס, כולנו באותה סירה שנקראת מדינת ישראל ואני רשמתי לעצמי חלק מהדברים שאתם אמרתם לגבי טיפול הלאה.
ניצן הורוביץ: אם יש דברים נוספים, בעתיד, שאתם כעובדים, כצוות, רוצים להעביר לנו, גם מבחינת התנאים שלכם, הבקשות שלכם, גם בכם אנחנו רוצים להתחשב ורוצים לעזור, אתם מוזמנים לעשות את זה.
ניצן הורוביץ: למשל, שירות בתי הסוהר כבר העביר אליי כמה פניות מהסוג הזה, ששירות בתי הסוהר מעוניין שאנחנו נעזור לו מול המערכת בעניין אנשי צוות מסוימים.
ניצן הורוביץ: אז אנחנו בהחלט פתוחים גם לבקשות האלה ואנחנו גם הנציגים שלכם, כנסת ישראל.
ניצן הורוביץ: אז שוב הרבה תודה על תשומת הלב ואנחנו נהיה במעקב לגבי כל הדברים שעלו ונמשיך את הדיון מחר בכנסת, לגבי הסיפור הספציפי של קטינים, אבל זה לא רק במתקן הזה, זה באופן כללי לגבי המדיניות.
ניצן הורוביץ: עוד משהו שמישהו רוצה להוסיף?
בת שבע פנחסוב: אם אפשר לקבל בבקשה את המצגת של המספרים, שיהיה לנו בוועדה?
ניצן הורוביץ: יופי, תודה רבה.
ניצן הורוביץ: בוקר טוב, הנושא שלנו היום הוא מעקב אחר בחינת התמודדות המדינה עם הקושי בהשמת עובדי סיעוד זרים אצל מעסיקים סיעודיים קשים.
ניצן הורוביץ: הנושא הזה הוא נושא שהועדה הזו דנה בו בעבר, לצערי היא נדרשת לדון בו פעם אחר פעם, היא הבעיה הנמשכת ואפילו המחמירה.
ניצן הורוביץ: אנחנו הגדרנו את הנושא במדויק.
ניצן הורוביץ: התמודדות המדינה עם הקושי בהשמת עובדי סיעוד זרים אצל מעסיקים סיעודיים קשים.
ניצן הורוביץ: כבר כמה שנים חוזרת ועולה כאן בועדה הבעייתיות של השמת עובדי סיעוד אצל מטופלים סיעודיים קשים.
ניצן הורוביץ: אני קודם כל צריך לציין, שלפי משרד הפנים גם בקרב סיעודיים מורכבים, ילדים נכים ובעלי נכויות קשות שהטיפול בהם הוא קשה ותובעני יותר מאשר בקרב סיעודיים אחרים, רוב בעלי ההיתר מעסיקים עובדים זרים בצורה נאותה.
ניצן הורוביץ: זאת אומרת, ההתמקדות שלנו כאן בדיון הזה, היא לא בהפרת תנאי ההיתר או בהעסקה לא נאותה מצד המעסיק, שהוא בעצם המטופל, שגם זאת בעיה בפני עצמה שאנחנו תיכף ניגע בה, אלא במצב עצמו שהוא מצב קשה ביותר.
ניצן הורוביץ: הפיתרון והועדה הזאת אומרת את זה בהרבה נושאים אחרים, הפיתרון היעיל לטווח ארוך הוא, הסבת הטיפול בכל בעלי הצרכים הסיעודיים בישראל לטיפול בידי עובדים ישראליים, בבית ובקהילה וגם במסגרות סיעודיות, אנחנו גם אומרים את זה בפורומים לא פשוטים של חקלאים, של קבלני בניין, של בעלי מסעדות, שהפיתרון היעיל לטווח ארוך הוא שעובדים ישראליים יעשו את זה ככל האפשר.
ניצן הורוביץ: אנחנו מודעים לכך שלפעמים לא אפשרי ויש מציאות מסוימת ולכן, כל עוד הטיפול נעשה בחלקו היום בידי עובדים זרים, צריך שהמדינה תדאג לזה שהנזקקים, אלה שנזקקים לטיפול הסיעודי יהיו להם מספיק אמצעים כספיים לשלם שכר כחוק לעובדים הזרים ולהעסיק אותם לפי חוקי העבודה והמגן.
ניצן הורוביץ: לצורך העניין צריך כסף ולא תמיד, היות ואנחנו מדברים בסיעודיים קשים, לא תמיד יש את הכסף הזה.
ניצן הורוביץ: לגבי העובד הזה עצמו, לא יכול להיות, זה גם עלה כאן הרבה פעמים, אבל אני אדגיש את זה פעם אחר פעם, לא יכול להיות שהשכר לעובד זר יהיה שווה בכל ענף הסיעוד ולכל עבודה.
ניצן הורוביץ: עבודה עם סיעודי מורכב או עם נכה קשה, קשה יותר מאשר עבודה עם סיעודיים אחרים והתשלום צריך להיות בהתאם.
ניצן הורוביץ: אין דין עבודה עם קשיש, שמישהו שהוא בכל זאת יכול לטפל בעצמו, כדין מישהו שצריך לטיפול סיעודי מלא ומורכב.
ניצן הורוביץ: היות והמדינה, שימו לב, אני לא מטיל את זה כאן על המעסיקים הישירים, שזה המטופלים, אני רוצה להתמקד במדינה.
ניצן הורוביץ: היות והמדינה בחרה לאפשר מתן טיפול באמצעות עובדים זרים, הגיע הזמן שהמדינה גם תקבע סוף סוף קצבה לצורך תשלום לעובדים הזרים, שבעצם מעניקים שירות שהמדינה הייתה צריכה להעניק לנזקקים.
ניצן הורוביץ: ולכן, גם הפיתרון הנכון ביותר הוא שהמדינה תעסיק אותם בעצמם, המצב הנוכחי שבו המעסיק של העובד הזר בסיעוד הוא הנזקק, הוא הנזקק בעל ההיתר הסיעודי הוא מצב בעייתי ביותר.
ניצן הורוביץ: המדינה צריכה לקחת אחריות ולתת את השירות לזכאים בעצמה.
ניצן הורוביץ: או באמצעות חברות סיעוד בעניין הזה, גם הארגונים שותפים וארגוני הנכים וארגוני הגמלאים, אנחנו נוביל כאן מהלך בועדה הזאת של ניתוק קשרי מעסיק, מה שנקרא מעסיק מטופל, זה לא מצב תקין מה שקורה.
ניצן הורוביץ: עכשיו עוד שתי נקודות לסיום: העבודה עם סיעודיים קשים, נכים קשים וסיעודיים מורכבים היא עבודה קשה ושוחקת.
ניצן הורוביץ: העובדים הזרים שעובדים בזה נדרשים גם ליכולות פיזיות וגם יכולות נפשיות להתמודדות עם דבר שהוא באמת מאוד מורכב.
ניצן הורוביץ: העובדים הזרים הם עובדים בעלי זכויות ככל עובד אחר במשק הישראלי, חוקי העבודה כידוע לכם הם חוקים אוניברסאליים, ובין זכויותיהם נכללת גם הזכות לעזוב מקום עבודה.
ניצן הורוביץ: עכשיו, צריך להיות מודעים לעובדה שעזיבה כזו יוצרת בעיות קשות ביותר.
ניצן הורוביץ: גם כאן אי אפשר להטיל את הכול רק על המעסיק זאת אומרת, רק על המטופל או רק על העובד הזר המדינה חייבת להיכנס כאן
ניצן הורוביץ: במצבים האלה ולהבטיח את השירות הרציף לטיפול סיעודי בבית, והעמדה שלנו היא שהקבילה היא לא יכולה להיות פיתרון, היא לא יכולה להחליף משהו שהמדינה צריכה לעשות.
ניצן הורוביץ: עד כאן ההערות שלי לפתיחה.
ניצן הורוביץ: יש לנו כאן סביב השולחן גורמים שונים בעניין הזה אני שוב מדגיש, זה לא דיון ראשון ואנחנו בעניין הזה, אני לפחות, אנחנו לא נרבה כי פה יש אנשים שנמצאים במצוקה מאוד קשה ולא יכול להיות שהם יופקרו בצורה כזו.
ניצן הורוביץ: טוב, אנחנו נתחיל.
ניצן הורוביץ: אולי נתחיל איתך תמר, אורחת של הועדה, ואת מעורבת בעניין מבחינה אישית, אז בואי תספרי לנו בקשה.
תמר אמיר: טוב.
תמר אמיר: אני באתי פה עם בטן מאוד מלאה וכאובה.
תמר אמיר: אני, יש לי בת בת עשרים ושש היום, היא נכה עם בעיות קוגניטיביות, שהיא לא עצמאית והיא חייבת מטפלת עשרים וארבע שעות.
תמר אמיר: עד היום הייתה לי מטפלת, עשר שנים, לא ידעתי מה שקורה בחוץ, בשוק הזה, שאני כבר חודש וחצי, מעל חודש וחצי, מחפשת מטפלת לבת שלי.
תמר אמיר: אני קורסת.
תמר אמיר: אני קורסת ואני לא מוצאת.
תמר אמיר: אני לא מוצאת כי כל המשרדים אומרים לי שהם לא מוכנים לעבוד אצל משפחות.
תמר אמיר: שואלים אותי כמה אנחנו במשפחה.
תמר אמיר: כולה אני ובעלי והבת שלי, גם כשהייתה לי מטפלת אני קראתי למצב, שאני בבית סוהר חיה.
תמר אמיר: נכנסתי עכשיו לצינוק כי אין לי מטפלת.
תמר אמיר: לא ייתכן שעשרים ושש שנה, מגיל שלושים ושש אני נלחמת כל הזמן, אבל כל הזמן, להשיג את המטרות בשביל הבת שלי הנכה, ואני נלחמת ואני אלחם עד יום מותי.
תמר אמיר: אני רוצה שהבת שלי תישאר בבית, היא במסגרת, היא מטופלת, יעידו על כך כל הצוותים מגיל אפס מה אורטל מקבלת, אבל די! אני היום אשה בת שישים, לא ייתכן שאני אהיה תלויה באנשים האלה, שהחזקתי עובדת שגנבה לי ,שמצאתי את היד שלה בכיס של התיק שלי והיא לקחה לי מוצרים מהבית, פדים של הילדה שלי, הכול ויתרתי.
תמר אמיר: אני אומרת לכם דברים כואבים אני חיה, סוגרת עם מפתח, אבל אמרתי בסדר, העיקר שיהיה לי מטפלת.
תמר אמיר: ויתרתי, אבל גם היום?
תמר אמיר: סליחה.
ניצן הורוביץ: לא, מאה אחוז.
ניצן הורוביץ: היות ואת מכירה את זה מקרוב, מאוד מה לדעתך צריך לעשות?
תמר אמיר: הם רוצים סכומים אדירים מאיתנו.
תמר אמיר: הבת שלי בקצבה שהיא מקבלת צריכה לשלם קרן פנסיה.
תמר אמיר: לבת שלי יש קרן פנסיה! אני צריכה לשלם כל כמה שנים פיטורין?
תמר אמיר: הם רוצים שגם אני אהיה סיעודית?
תמר אמיר: מה רוצה המדינה?
תמר אמיר: למה אף פעם הם לא דואגים לחלשים ולנכים?
ניצן הורוביץ: בואי תירגעי.
ניצן הורוביץ: בדיוק על זה אנחנו מקיימים את הדיון, אז את לא צריכה לבכות.
תמר אמיר: לא, אני רוצה.
תמר אמיר: אני באתי, אמרתי מראש, אני באתי מלאה.
תמר אמיר: אני חודש וחצי מחפשת, כבר קובעים איתי, אפילו לא מודיעים לי שהם לא מגיעים.
תמר אמיר: הם בוחרים אשה זקנה לבד, שהמשפחה לא בקרבתם, הם עושים פה מה הם רוצים, כשאני אומרת העובדת שלי עוזבת ואני מצלצלת למשטרת ההגירה הם לא באים ותופסים אותה, נותנים לה שתסתובב.
תמר אמיר: ואז הם הולכים ועושים משק בית בחמישים שקל.
תמר אמיר: למה שיעבדו אצל הבת שלי?
תמר אמיר: הסתובבתי כמו איזה מסכנה בתחנה מרכזית, תעבדו אצלי.
תמר אמיר: אני ובעלי עם הילדה הנכה שלי.
תמר אמיר: עשיתי את כל המאמץ לא הצלחתי.
ניצן הורוביץ: כמה קצבה אתם מקבלים?
תמר אמיר: הילדה מקבלת שלוש קצבאות וזה גם לא מספיק.
ניצן הורוביץ: בסך הכול?
תמר אמיר: בסביבות השבעת אלפים שקל, עם ניידות, עם שירותים מיוחדים, עם נכות כללית.
תמר אמיר: שזה אומר שהם רוצים שאני אעסיק, אומרים בחוק שאסור להעסיק שבעה ימים.
תמר אמיר: הם רוצים שאני אעסיק אותם שבעה ימים, כולל שבת, שאני צריכה לשלם שלוש מאות חמישים שקל כל שבת.
ניצן הורוביץ: מי רוצה, העובדים?
תמר אמיר: העובדים רוצים, אחרת הם לא יעבדו אצלך.
תמר אמיר: משרדים מצלצלים, אה, את עם בעיית התקציב?
תמר אמיר: לא יעבדו אצלך כי את לא נותנת להם לעבוד בשבת, סליחה.
ניצן הורוביץ: לא הבנתי.
קריאה: יש טרנד חדש אצל העובדים, רוצים לעבוד ללא חופשים.
קריאה: אנחנו פה לתקופה קצובה רוצים לעשות .
קריאה: as much as we can
תמר אמיר: הם מחייבים אותנו.
קריאה: לא כל משפחה יכולה לעמוד בהוצאה הכלכלית של פדיון יום החופש, שזה עוד אלף שקל בחודש.
קריאה: סטטיסטיקות תשאירי ל"קו לעובד" לא להגיד סטטיסטיקות, את יכולה לפתור להם את הבעיה?
קריאה: אז תפתרי להם עם הסטטיסטיקות שלך את הבעיה.
ניצן הורוביץ: בסדר, כן?
ניצן הורוביץ: אבל לא פתחתי פה דיון.
תמר אמיר: אני הלכתי, הם מחייבים אותנו שנעסיק אותם שבעה ימים, אחר כך הם תובעים אותנו ב"קו לעובד" שהעסקנו אותם שבעה ימים.
תמר אמיר: התשלומים שלהם לא ברורים.
תמר אמיר: חלק אומר לי, ככה תשלמי.
תמר אמיר: חלק אומר לי, ככה.
תמר אמיר: חלק אומר לי, עשיתי הלנת שכר מהעובדת הקודמת על שבעים שקל.
תמר אמיר: "קו לעובד" אומר אסור להוריד כלכלה.
תמר אמיר: "קו למעסיק" אומר כן מותר.
תמר אמיר: אנחנו לא יודעים, לא מוגדר כמה צריך להוריד להם, גם שכר הברוטו.
תמר אמיר: אנחנו, תקשיבו, אני יש לי ילדה נכה, אני לא יכולה לנהל את כל הדברים האלה.
תמר אמיר: הדברים האלה לא ברורים ואז תובעים אותנו.
תמר אמיר: אני לא מסוגלת.
תמר אמיר: אני צריכה לטפל בבת שלי, אני לא צריכה לטפל בהנהלת חשבונות, אני לא מצריכה להיות עו"ד, אני לא צריכה להיות רואת חשבון, אני לא מסוגלת לזה.
תמר אמיר: אני צריכה להתמקד בבת שלי, ולא נותנים לי.
תמר אמיר: גם ככה החיים שלנו, החיים שלנו אני אגדיר לכם מה זה, זה שבעה שלא נגמרת.
תמר אמיר: זה שבעה.
תמר אמיר: ומגינים על העובדים הזרים ולא עלינו, פשוט מאוד ככה.
תמר אמיר: אני שבעה שלא נגמרת עשרים ושש שנה ואף אחד לא דואג לנו.
תמר אמיר: אבל "קו לעובד", אני אגיד כל הכבוד להם, שהם מגינים עליהם.
תמר אמיר: מי מגן עלינו?
תמר אמיר: יש להם זכויות יותר טוב מהילדים.
תמר אמיר: הילדה שלי צריכה לעשות קופת פיצויים מהקצבת נכות שלה.
תמר אמיר: המדינה מחייבת אותנו על הרבה דברים שהם לא יודעים מי עומד מאחורי זה.
ניצן הורוביץ: בואי תראי, הגישה שלנו כאן, ואנחנו רואים את זה גם בהרבה נושאים אחרים, לא של עימות בין המגזרים השונים לבין העובדים הזרים, זה בעיני, זה גישה מוטעית, האויב, שהבעיה שלך היא לא מול העובד הזר, הבעיה שלך היא מול המערכת שמתקצבת את זה בכסף---
תמר אמיר: ברור, ודאי.
ניצן הורוביץ: את מפילה את הנטל הזה על עובד אחד, הם לא סופרמנים העובדים האלה, הזרים שיכולים לעבוד כמו, הבעיה היא בתקצוב החסר של המערכת ואז מעמידים אותך מול העובד הזר.
ניצן הורוביץ: אתם שניכם משני צידי המתרס, זה לא צריך להיות ככה, זו לא צריכה להיות הבעיה שלך זו לא צריכה להיות הבעיה של העובד הזר, יש מדינה שנסוגה מאחריותה ונותנת לך להתמודד לבד מול העובד הזר, התקצוב הוא---