GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גרי רוט: מה שאני מציע שקודם כל אנחנו צריכים להיערך למספר פניות.
גרי רוט: אנחנו גם נותנים מענה לאנשים, למשפחות שפונות אלינו, הן מרכזות 20 עד 30 עובדים זרים.
גרי רוט: הם פונים אלינו, אנחנו נותנים אשרה, אנחנו לא גובים מהם כסף.
גרי רוט: אני לא יודע אם אנחנו נוכל להרים את כל עשרות האלפים שמגיעים במסגרת חוק סיעוד אבל בהחלט אני בטוח שאנחנו יכולים לתת פתרון מסוים.
טלי קקון: לי קוראים טלי קקון.
טלי קקון: אני באה מארגון מזור.
טלי קקון: העובדה היא שאין עובדים זרים בארץ.
טלי קקון: היום יש לנו 5 סיעודיים.
טלי קקון: פונים המון משפחות.
טלי קקון: הם פונים אלינו בטענות כלפי כל התאגידים והם מקבלים תשובות ברורות שאין עובדים.
טלי קקון: אני באמת מוטרדת ומצער אותי לשמוע שמדברים פה על מספרים של עובדים מתפנים כאשר בשטח אנחנו לא רואים את זה.
טלי קקון: ומקודם אתה הצעת הצעה אולי כקוריוז.
טלי קקון: כדאי לממש את זה.
טלי קקון: שמישהו מהנציגים שלכם, שיהיה גורם שיקבל את הטלפונים, שלמי שאנחנו לא יכולים לתת שירות, שהם יקבלו את כל הטענות ואת כל המענות, ושיראו מה קורה.
טלי קקון: אנחנו פונים לגורמים המנהליים ושואלים מה קורה עם האתרים?
טלי קקון: נותנים לנו רשימה.
טלי קקון: אני כבר פעמיים נתקלתי ברשימות שונות שאני בעצמי עברתי בשעות הערב אחד אחד ואף עובד לא היה פנוי.
טלי קקון: אנחנו מדברים גם על רשימות האלה, אף אחד לא מסוגל לעבודה.
טלי קקון: אנחנו מגישים בקשות לוועדת חריגים, המדינה לא מאשר.
טלי קקון: בדלת השנייה עובד הולך מקבל ויזה מה- IOA, נשאר פה לא ליגלי, ועובד בויזה אצל עשירים, ולמי שהמטרה שלו היא לא מטרה שלשמה הוא בא, אז האנשים הסיעודיים נמצאים ללא תשובה וללא עובד, ויש עשרות ומאות כאלה.
טלי קקון: אתם דיברתם על חברות שעוד יש להן מכסות להביא עובדים זרים, אז אני בתאגיד שיש לו עדיין מכסה והחלק המצער הוא שהשגרירויות גם מערימות קשיים והן לא מנפיקות אשרות לעובדים אז גם אין כניסה של עובדים זרים מחו"ל.
טלי קקון: זה מה שקורה עם השגרירויות.
טלי קקון: אין מאגר של עובדים זרים בארץ.
יעקב כץ: אנחנו על זה דיברנו .
קריאת ביניים: שיפתחו את ה-51 חודש.
יעקב כץ: המדינה צריכה להיות ערוכה בדברים שקורים בשטח.
יעקב כץ: מכיוון שאני חושב שכמו שאנחנו רואים רבים הנכים, רבים הזקנים בלי עין הרע.
יעקב כץ: הלוא הנכים, מה נעשה שהנכים מזקינים ומסיבות כאלה ואחרות, ומדינה ככל שמתרבה האוכלוסייה אז גם מתרבים הזקנים שלה והנכים שלה היא צריכה להיות ערוכה למצב כזה.
יעקב כץ: כמו היום, אני באופן מוחלט מאמין לאנשים שיושבים סביב השולחן פה.
יעקב כץ: גם כשאמר ג'ומס שכל אחד וסיבותיו עימו וכל אחד אינטרסנט, זה טבעי שכל אחד יהיה אינטרסנט.
יעקב כץ: גם לאוצר יש אינטרסים.
יעקב כץ: אנחנו בתור מדינה אחראים לכך שלא שהכול יהיה במסגרת המדינה.
יעקב כץ: זה לא, כמו שאת אומרת, מיליוני שקלים לא באים סתם ככה.
יעקב כץ: זה צריך להיות מסודר בצורה אחראית ולא סתם להחליט.
יעקב כץ: זה נתון לשיקול דעתך וגם לשיקול דעתם של אחרים.
יעקב כץ: אבל ללא ספק הטענה שרואים אותה אצל כל החבורה מקצה לקצה אפילו אצל חברות פרטיות שמעסיקות לרוב ישראלים רואים שהם עושים מאמץ ניכר להעסיק ישראלים, אנחנו רואים שיש שם חוסר בטיפול.
יעקב כץ: האנשים מרגישים לא מטופלים.
יעקב כץ: אני אומר בסופו של דבר, כמו שאומרת הנציגה של קו לעובד שסבתא כזו, לכולם יש סבתות וסבים וכולם מסכימים, אנחנו לא מטפלים טוב בזקנים.
יעקב כץ: זה לא מתחיל מהשאלה איך עוזרים לנכה או איך עוזרים לזקן.
יעקב כץ: השאלה מתחילה הגברת טרנר איך עוזרים למדינה.
יעקב כץ: ואנחנו מדינה קומוניסטית.
יעקב כץ: אנחנו מדינה שצריכה לדאוג לאזרחים שלה.
יעקב כץ: כמו שדואגים לילדים קטנים במשפחות חד הוריות, צריך לדאוג באהבה ובחיבה גם לזקנים ולנכים.
יעקב כץ: ומדינת ישראל היתה צריכה לקבל החלטה, אני חוזר עליה עוד פעם, כמה עולה להחזיק אדם שהגיע לגבורות, סביבה, ואם עולה להחזיק אותו במדינת ישראל כך שאנשים יאריכו ימים, וידאגו לנכים, המדינה צריכה לראות מה העלות האמיתית.
יעקב כץ: אם לנכה צה"ל סביב השעון משלמים 17 אלף שקל או במחיר שהוא לא סביב השעון כמוני, שאני מקבל יותר מכל נכה הכי קשה פה מקבל כי אני נכה צה"ל, אז יש פה איזה משהו לא הגון, כי אצלי זה ענייני.
יעקב כץ: הם אומרים אתה באמת צריך את זה, ואצל אחרים השאלה היא לא עניינית אלא קמצנית.
יעקב כץ: ולכן אנחנו נתקלים בסופו של יום כמו שאמר ג'ומס במין מעגל בלתי נסגר, שמצד אחד לא מטפלים עד שמביאים עובדים, מצד שני העובדים לא מספיקים וחוזר חלילה והבעיה היא גדולה.
אריה רוטשטיין: בהמשך לדברים, יש לי שתי בקשות.
אריה רוטשטיין: אני מבקש שעד אשר יהיו מספיק עובדים שמשטרת ההגירה שעושה את זה היום תחפש עובדים שלא לנים אצל הזקנים מימים ימימה כדי להוציא אותם מזה.
אריה רוטשטיין: והדבר השני, אני חושב שזה לא הגון ולא אנושי , אני עושה את שלי, מסתבר לצעירים קשה להזדהות.
יעקב כץ: קרן אומרת שזה לא תלוי בה.
יעקב כץ: יש לה אחריות מיניסטריאלית.
יעקב כץ: אני מלמד עליה זכות ועל כל העובדים פה, כולנו פה.
אריה רוטשטיין: אבל אני מדבר על המסגרת של נכים וזקנים.
אריה רוטשטיין: שאדם אומר אז מה יהיה?
אריה רוטשטיין: דירת חדר.
אריה רוטשטיין: לא היה לו כסף לרכוש דירה של שני חדרים, אז שיסתדר.
אריה רוטשטיין: עד אשר תהיה הרשימה שיהיו מטפלים לכולם.
אריה רוטשטיין: אז אני מדבר על זה.
אריה רוטשטיין: דרך אגב, בבתי אבות בכלל אין אפשרות לקבל, אנשים שמשלמים על מיטה בכלל אין להם אפשרות להעסיק עובד.
יעקב כץ: נשמע אותך.
אבי סלומה: אני אבי סלומה, יושב ראש ארגון הנכים, ארגון נכי שיתוק מוחין.
אבי סלומה: שנים מתקנים תקנות, בפועל לא קורה כלום, ומשאיר את הנכים, אנחנו, הנכים הקשים, העובדים שבאים לסייע להם פתאום נעלמים והמדינה לא עושה כלום למען הנכים.
אבי סלומה: אין עונה, אין מענה, אין כלום.
אבי סלומה: אין מי שייתן עונש למטפל, הוא בורח לאן שהוא רוצה, ואנחנו נשארים.
אבי סלומה: על זה אנחנו משלמים את המחיר.
מיכל קטן: אני מחברת כוח אדם אחיעוז.
מיכל קטן: יש כרגע דברים שהם דברים ידועים.
מיכל קטן: כרגע העובדה היא שאין מאגר בעדכון המספרים היבשים שרואים אצלם על הנייר, הם כולם יודעים באופן אמיתי את המספר.
מיכל קטן: המספרים על הנייר לא משקפים את המציאות, מהסיבה הפשוטה שלא היתה הטמעה של השיטה לא בקרב העובדים הזרים, אין אכיפה, אין עבודה מסודרת.
מיכל קטן: אנחנו שותפים לדרך ואנחנו בעד המאגר נכון שיש לנו אינטרס להביא עובדים מחו"ל אבל ברגע שאני לא מצליחה לתת שירות למטופלים המוניטין שלי נפגע, אין לי זכות קיום.
מיכל קטן: כך שאני שמחה מאוד למאגר העובדים.
מיכל קטן: יש דברים שאפילו אי אפשר להבין.
מיכל קטן: יש לי עובדים זרים שרוצים ויזה.
מיכל קטן: גם להם מגיעה חופשת מולדת.
מיכל קטן: אני חושבת שאני בין הצדיקים היחידים שנותנת לעובדים שלי לצאת על חשבון זה שלא נתתי את העובדים למטופלים חדשים.
מיכל קטן: הגברת בניטה התקשרה אלי ביום חמישי בלילה וגם טלי מארגוני הנכים.
מיכל קטן: הם קיבלו מידע על מספר עובדים קבועים מסכנים שלכאורה יש במאגר.
מיכל קטן: יש לי 7 עובדים קבועים.
מיכל קטן: אני במשך שבעה חודשים על 99% של יעד השמה.
מיכל קטן: אין לי עובדים.
מיכל קטן: אני עובדת בצפון הארץ.
מיכל קטן: אין עובדים בכלל.
מיכל קטן: הסיבה פשוטה בגלל השיטה.
מיכל קטן: אתם רוצים לבנות מאגר, בואו נעבוד במשותף.
מיכל קטן: גם העובדים ירצו בזה.
מיכל קטן: כי אם לשכות, יש עשבים שוטים, וצריך לנכש אותם, לא צריך לקצור את כל הדשא.
מיכל קטן: גם העובדים כשהם מגיעים לעבודה הם רוצים לעבוד.
מיכל קטן: יש לשכות שלא מדווחות עליהם שלא ירשמו אותם במאגר.
מיכל קטן: יש עובדים זרים מהצד השני שאומרים יש לי ויזה ודרכון, ויוצאים לעבודות.
מיכל קטן: יש משני הצדדים עשבים שוטים, יש פה שתי אוכלוסיות חלשות, יש פה איזון צרכים שלא מתבצע.
מיכל קטן: אני רוצה לחזור ולהגיד שכמות העובדים הזרים לא משנה.
מיכל קטן: 15 שנה יש עובדים זרים במדינת ישראל.
מיכל קטן: בפעם הראשונה הרשות הקימה, יש פה גופים מקצועיים שנותן מענה לעובדים סוציאליים, שנותן מענה לעובדים זרים, שמקיים נהלים, שבונה הכשרות, דברים שלא היו לפני כן.
מיכל קטן: כל הזמן אמרו, אלה סוחרי עבדים, בואו נבדוק כמה כסף הם מרוויחים, כמה לא, וזה נפתור את הבעיה.
מיכל קטן: המטופלים נפגעו מעל הכול, נפגעים הנכים, וזו הסיבה שלדעתי חברות הסיעוד, עם כל הכבוד, יש לי המון כבוד אליהן, אני חושבת שההפרדה בין חברות הסיעוד לעובדים הזרים היתה מתבקשת אם הייתם רוצים להעצים ולהעלות את תעסוקת העובדים הישראלים.
מיכל קטן: היה צריך להפריד כדי שגם להן יהיה אינטרס להעסיק עובדים ישראלים, לנו את העובדים הזרים, תתקיים פה תחרות באופן מסודר בהתאם לצרכי השוק.
יעקב כץ: הרצון שלי הוא לטפל בנכים ובזקנים.
מיכל קטן: הם הנפגעים הראשיים.
יעקב כץ: אני הייתי מציב את זה כמטרה מרכזית, לראות קודם כל מה הזקנים צריכים ומה הנכים צריכים ולפי זה לנהוג.
יעקב כץ: אם כתוצאה מכך במדינה נורמאלית היו נותנים לאנשים את התמורה המתאימה יכול להיות שהיו עובדים פה ישראלים.
יעקב כץ: כן הנציגה של קו למעסיק.
דנה דנוטה: אני רוצה להעלות נקודה אחת.
דנה דנוטה: אין בעצם למעסיקים סיכוי.
דנה דנוטה: אם יש היום תלונות של העובד.
קריאת ביניים: קו לעובד.
דנה דנוטה: מעבר לקו לעובד.
יעקב כץ: למה הם צריכים את זה?
יעקב כץ: הרי כולם עובדים לשם שמיים.
דנה דנוטה: אני מדברת על איזשהו גוף, איזושהי משרה שכאשר המעסיק יש לו בעיה הוא יכול לפנות וזה יישמע בוועדות.
דנה דנוטה: גם למעסיק קו, כמו שאבנר אמר, מכיוון שהגיעו אנשים, לאן לפנות?
דנה דנוטה: מה לעשות?
דנה דנוטה: מה הם החוקים?
דנה דנוטה: מי שומר עלינו?
יעקב כץ: כמה פניות יש לך בשבוע?
דנה דנוטה: אלפים.
יעקב כץ: אלפים?
שמחה בניטה: זה שיש פניות למעסיקים זה דבר אחד.
דנה דנוטה: שואלים אותנו.
שמחה בניטה: כל הלשכות מתקשות.
יעקב כץ: כולנו ביחד, כולנו ביחד.
דנה דנוטה: לא רק על העובדים, פונים אלינו אם אני מתחילה מהדברים הקטנים למה התאגיד שאיתו אני קשור, האם הוא חייב לתת לי עובד?
דנה דנוטה: זה שאלות.
דנה דנוטה: פנסיה.
דנה דנוטה: כמה פנסיה צריך לשלם?
דנה דנוטה: איך אני משלם פנסיה?
דנה דנוטה: באים, מכתיבים שהעובד הסיעודי צריך פנסיה.
דנה דנוטה: עוד כסף שהמעסיק צריך לשלם.
דנה דנוטה: ואחרי שנתיים כשהוא מפסיק לעבוד הוא מקבל את הכסף של הפנסיה ומתחיל לעבוד במקום אחר.
דנה דנוטה: כלומר אין שום גוף בממשלה, באוצר, אין שום בן אדם שתפקידו הוא לשמור על המעסיקים.
אבי סלומה: אין דין ואין דיין.
יעקב כץ: אני מסכים איתך שאין דין ואין דיין.
יעקב כץ: אני מסכים איתך שזה בושה וחרפה, אבל זה הכול נובע מסיבה אחת, שבהגדרת המטרות המטרות הן הפוכות.
יעקב כץ: או דאגה למדינה, או דאגה לעובדים, או דאגה לחברות, אבל אין אף אחד שחושב על המדינה.
יעקב כץ: המדינה צריכה את הרשימה, צריכה לחשוב על הזקנים שלה ועל הנכים שלה.
יעקב כץ: היא צריכה מזה לשאול את השיטות של העבודה.
יעקב כץ: ואם כמו שאמר פה דורון בחוכמה רבה, שיש לנו הגבלה של נכי צה"ל.
דורון רז: תאונות עבודה.
יעקב כץ: תאונות עבודה.
יעקב כץ: בין 17 אלף ל-20 אלף שקלים זה הסכום שמקבל נכה צה"ל.
יעקב כץ: אם הוא מקבל שליש מזה אין לו שום סיכוי להשתקם.
אבי סלומה: אתה יודע מה?
אבי סלומה: שייתנו לי חצי.
יעקב כץ: שייתנו לך חצי.
יעקב כץ: לא, אני לא רוצה חצי, אני רוצה שייתנו לך את כל הסכום.
אבנר עורקבי: אבנר עורקבי, יושב ראש אהב"ה, ארגון הנכים בישראל המיוחד.
אבנר עורקבי: אנחנו יותר מייצגים, גם אנחנו מקבלים פניות של הורים לילדים נכים.
אבנר עורקבי: פשוט מאוד יש הרבה הורים שהם עובדים.
אבנר עורקבי: הורים לפעמים עובדים.
אבנר עורקבי: עכשיו, ברגע שעובד איננו ההורה מושבת, הוא לא יכול לעבוד.
אבנר עורקבי: מה קורה?
אבנר עורקבי: הוא מפוטר אוטומטית ממקום העבודה שלו.
אבנר עורקבי: אז פתאום יש בטלנים במדינת ישראל.
אבנר עורקבי: למה הם בטלנים?
אבנר עורקבי: למה הם יושבים בבית?
אבנר עורקבי: כי הם צריכים לטפל בילדים שלהם.
אבנר עורקבי: אני מבקש מכבוד היושב ראש, קודם כל להגדיר לעובד עוד בארץ המוצא, כבר אמרנו את זה לא פעם ולא פעמיים, לאן אתה בא?
אבנר עורקבי: למי אתה בא?
אבנר עורקבי: קבוצת ילדים, קבוצת ילדים, קבוצת נכים, קבוצת נכים, קבוצת קשישים, קבוצת קשישים.
אבנר עורקבי: גם מקומות בפריפריה, גם מקום גיאוגרפי.
יעקב כץ: אני רוצה לומר לך שגם אחרי זה לאנשים לא יהיה נוח אנשים יעזבו.
אבנר עורקבי: אז זהו.
אבנר עורקבי: אם הוא יעזוב יש עליו סנקציה.
אבנר עורקבי: הסנקציה יכולה להיות חזרה הביתה, תחזור לביתך.
אבנר עורקבי: לא צריך את הבן אדם פה.
יעקב כץ: אם אתה מוציא אותו?
אבנר עורקבי: כן, עכשיו יש בעיה.
אבנר עורקבי: יש הרבה הורים שהעובדים ברחו להם, הם נותרו ללא עובד זר.
אבנר עורקבי: עכשיו הם רוצים עובד זר חדש.
אבנר עורקבי: הם לא יכולים.
אבנר עורקבי: משרד הפנים מסרב לגרוע את העובד הזר שברח מתוך הדרכון שלו.
אבנר עורקבי: צריך למצוא לזה פתרון על מנת שאותו הורה או אותו נכה יוכל לקחת עובד זר אחר.
אסתר ספקטור: שמי אסתר ספקטור, מעמותת עמדא לחולי אלצהיימר ומטפלת בבעל חולה אלצהיימר כבר 13 שנה בבית.
אסתר ספקטור: חלק מהבעיות שאני נתקלתי בהן זה חוסר הבנה וחוסר ההכנה של העובדים הזרים לקראת מה הם הולכים.
אסתר ספקטור: אותי החליפו שני עובדים.
אסתר ספקטור: כשהם באו וראו, תפסו רגליים קרות ונעלמו, ואני נשארתי עם חולה שזקוק לטיפול 24 שעות ביממה, אצלי בבית.
אסתר ספקטור: אבל יש לי אחד עכשיו.
אסתר ספקטור: הוא כבר מתחיל סימני אי שקט.
יעקב כץ: כמה זמן הוא אצלך?
אסתר ספקטור: כי הוא כבר אצלי שלוש שנים, והוא באי שקט כיוון שבעוד שנה הוא צריך לעזוב את הארץ, עוד שנה ושלושה חודשים.
אסתר ספקטור: 51 חודשים.
אבנר עורקבי: לא, לא.
אבנר עורקבי: הוא יכול להמשיך, הוא יכול להמשיך.
יעקב כץ: רגע רבותיי, תנו לה לדבר.
יעקב כץ: היא מחדשת, להקשיב, תנו למעסיק לשמוע.
אסתר ספקטור: הוא מפחד שבעלי ימות יום אחרי שתיגמר לו המכסה.
אסתר ספקטור: זה מה שאמר לי העובד הקודם שלי.
אסתר ספקטור: הוא אמר לי אסתר, אני צריך חולה בריא כי אני כבר כמעט 4 שנים בארץ ואני צריך לחיות.
אסתר ספקטור: אני שילמתי 7000 דולר בשביל לעבוד כאן.
אסתר ספקטור: שנתיים לקח לי לשלם את הדבר הנהדר הזה, את הזכות לעבוד פה בארץ, אז אני לא יכול לצאת עוד שנה ורבע.
אסתר ספקטור: אז הוא החליף אותי למרות שהוא מאוד אהב את בעלי.
אסתר ספקטור: עכשיו זה מה שאני אומרת כיוון שהוא פוחד שבעלי ימות.
אסתר ספקטור: חבר'ה צריך להאריך את 51 החודשים כדי שאנשים יהיו שקטים, כדי שהם לא יחליפו אותנו מפני שהגרזן עומד ליפול עליהם.
אסתר ספקטור: וצריך לתת להם הכשרה.
יעקב כץ: החבר שלך דיבר על זה.
אסתר ספקטור: אני מדברת על חולי האלצהיימר שהם חולים מיוחדים.
יעקב כץ: החבר שלך שיושב לשמאלך דיבר על זה, אנחנו שמענו.
יהונתן אוליאל: שמי יהונתן אוליאל, אני מארגון נכים.
יהונתן אוליאל: אני נכה ואני לא מרגיש כמו מעסיק.
יעקב כץ: אני לא יכול לתת לך תשובה.
יעקב כץ: אני מתבייש.
יעקב כץ: אני הייתי אומר לך שאצלנו בוועדה שהפכו פה את כל הזקנים ואת כל הנכים למעסיקים.
יעקב כץ: אני מאוד לך שבאת, אני מאוד מודה לך שטרחת ושהארת את עינינו בדבר שלצערנו הרב כך מדברים.
יעקב כץ: נשמע עוד את הגברת והיא האחרונה ונסיים את הדיון.
נעמי מורביה: שמי נעמי מורביה ואני רוצה לדבר בקשר למשאלת לב שלך.
נעמי מורביה: אנחנו ארגוני הנכים די בדרך.
נעמי מורביה: יש לנו כבר פורום של ארגונים, אנחנו משתפים פעולה.
נעמי מורביה: אנחנו בדרך הנכונה.
נעמי מורביה: עכשיו לנושא הדיון.
אבי סלומה: הפורום יהיה בכל מקום.
נעמי מורביה: הפורום יהיה בכל מקום.
יעקב כץ: אם כך אני מסכים.
נעמי מורביה: עכשיו לגבי הדיון עצמו.
נעמי מורביה: אני רוצה לבקש מעל שולחן זה ולבקש ממך שתפעל בבקשה שחוקי מדינת ישראל יאכפו גם לכאן וגם לכאן.
נעמי מורביה: אנא, העמידו לדין את אותם עובדים שנוטשים את המטופלים שלהם כאנשים שמפקירים חסר ישע.
נעמי מורביה: ברגע שהם יועמדו לדין פלילי, ברגע שתהיה סנקציה הם יחשבו לא פעמיים ולא שלוש אלא עשרים פעם לפני שהם מחליטים לנטוש את המטופל שלהם.
נעמי מורביה: אנא בבקשה.
יעקב כץ: אני רוצה לסיים את הישיבה ולהגיד לכם עוד פעם תודה לכל מי שטרח ובא.
יעקב כץ: אני לצערי הרב למרות שנקבע תאריך 1 למרץ שיהיו אז חידושים אני רוצה לומר עוד פעם לסיכום הישיבה, הגישה של מדינת ישראל צריכה להשתנות מקצה אל קצה, ובמקום לראות איך שומרים על הכסף של המדינה ואחר כך מוציאים במקום אחר, ובמקום להתחיל לייבא לפה אנשים ואחר כך להתמודד איתם למרות שזה אולי התפקיד שלכם, מדינת ישראל צריכה לאפשר לנכה או לזקן להעסיק עובדים ישראלים ברווחה שלא יעמדו פה ויבכו ויתלוננו על המעסיק.
יעקב כץ: הוא לא מסוגל להזיז את עצמו והוא צריך להיות מעסיק בדברים שרק בעלי עסקים גדולים הוכשרו לכך.
יעקב כץ: צריך שהמעסיק יקבל מספיק כסף כדי שהוא יוכל להעסיק ישראלים בכבוד.
יעקב כץ: זה יגביר את העבודה בארץ.
יעקב כץ: אמנם זה יעלה למדינה בהתחלה 5 מיליארד ו-7 מיליארד שקל נוספים אבל זה יחסוך עשרות מיליארדים בעתיד וזה יתן לאנשים את הכוח ואת ההרגשה הטובה לחיות חיים בבטחה ובאהבה בין ישראלים.
יעקב כץ: מלאת אור.
רננה לוי: אני מאחלת לך מעומק הלב הרבה בריאות והרבה שמחה.
רננה לוי: תגדלי את הילדים בנחת, בהרבה שמחה.
רננה לוי: אני בטוחה שכל רגע שלך איתם זו הנאה גדולה.
של שגית: אין מלים בשפה לתאר את האושר.
רננה לוי: אני חושבת שכולנו פה מתרשמים.
רננה לוי: אני חוזרת ואומרת, שגית, תודה רבה שפתחת לנו את הבית ואנחנו פה כדי ללמוד להכיר את הצורך של שימוש בעובד זר.
רננה לוי: אנחנו בודקים את כל הנושא של העובדים הזרים, מתוך כוונה להיטיב עם עַם ישראל ועל כך אנחנו גם מודים לך, בעצם זה שפתחת את הפרטיות והלב שלך, כדי שנוכל ללמוד ולהבין בעצם מה ההבדל בין טיפול של עובדת זרה, מה היתרונות של שימוש בעובדים זרים לעומת מה היתרונות של טיפול על ידי ישראלים ואיך זה משתלב בתוך המרקם של הבית שלכם.
רננה לוי: אני דיברתי אתמול בלילה ארוכות עם סטלה ואני אמרתי שאנחנו נבקש ממנה לספר לנו קצת איך מתנהל פה הבית עם העובדים הזרים שלכם.
רננה לוי: קצת רקע, מתי התחלתם להשתמש בעובדים הזרים, איך הבאתם אותם, איך התקשרתם---
קריאה: שבע שנים בעלה טיפל בה במסירות.
קריאה: שגית חלתה ביוני 2003 ומאז בעלה נרתם.
קריאה: בעלה מהנדס ביו טכנולוגיה, בחור צעיר שהחליט להירתם למשימת חייו, לאהבת חייו.
של שגית: אז כמו שהיא אמרה, בעלה עזב את הכל והחליט להיות איתה במסירות גדולה ואז החליטו שהם הולכים להביא את התאומות.
של שגית: זה היה עוד סיפור, הן היו מוקפאות שבע שנים, אחותי עשתה הרבה הפריות לפני שקרה כל המצב ובכלל מי חשב להביא ילדים לעולם ובכלל לעשות איזה שהוא משהו בנידון, אבל אתה יודע, אחותי בן אדם שהיא חיה יותר טוב מכולנו.
של שגית: הרצונות שלה לחיות ולעשות דברים בעולם הזה, מלא הערצה לכל עם ישראל כולו.
של שגית: ואז אחרי כמה שנים טובות שהמחלה שלה נעצרה, היא החליטה שהיא הולכת לעשות משהו בעניין הפונדקאות.
של שגית: זה תהליך מאוד לא פשוט, זה לעבור ועדות של רופאים קונבנציונליים שרואים את המחלה הזאת כמחלה ש...
של שגית: רק לכם אני אומרת מחלה, אנחנו לא משתמשים במושגים כאלה, אנחנו חיים את המצב, מה שיש כרגע.
של שגית: בסוף היא עברה את הוועדה, שזה היה משהו מדהים ולכו תמצאו פונדקאית שזה גם היה מדהים.
של שגית: אז הכל נכתב מלמעלה, בורא עולם פשוט הניח אצבע על כל אחד מהאנשים שליוו אותנו.
של שגית: כשהם היו האנשים הנכונים, הם נשארו עד עכשיו.
של שגית: יבוא יום, בלי נדר, אני אכתוב ספר, זה פשוט לא ייאמן, הקישור והחיבור בין כל האנשים, גם המפגש הזה היום.
של שגית: זה מדהים.
של שגית: ואז היא פגשה פונדקאית מדהימה והם עשו שלושה ניסיונות ושני הניסיונות הראשונים כשלו, נשארו רק 2 עוברים אחרונים, אחד מהם נפל ואחרון אחרון אחרון התחלק לחצי ונולדו תאומים.
של שגית: לחכות תשעה חודשים של הריון זה נראה משהו נצחי ביותר, וזהו.
של שגית: ואז החלטנו שזהו, אי אפשר... לאחותי היה מאוד קשה, בכלל עובדת זרה שתתעסק איתה בדברים הכי אינטימיים, והיה מאוד מאוד קשה לעבור את המשוכה הזאת.
של שגית: בהתחלה חשבנו על אישה דתייה, שעושה את זה ממקום של מצווה ולא רק מישהו שבא לקבל כסף והולך.
של שגית: וזה מאוד לא פשוט, להעסיק ישראלי במחיר כזה גבוה לכל כך הרבה שעות, יש גם גבול לכמה אתה יכול להעסיק.
של שגית: כל פעם נפגשנו עם המצב שאי אפשר ובתכל'ס מה ש---
של שגית: אבל קיבלנו עובדת זרה.
של שגית: ..
של שגית: תצייני שקיבלנו עובדת זרה מדהימה.
של שגית: מדהימה, מדהימה.
של שגית: היא היתה בשביל שגית הכל.
של שגית: כששגית התחילה עם הטיפולים של עובדים זרים, היא היתה הראשונה אצלנו והיתה התחברות מדהימה והיא היתה בסדר גמור ואחרי חצי שנה נולדו הבנות והיא היתה בהתחלה של הבנות, ופתאום, לצערנו הרב, היא רצתה לעבור לגור במרכז, ליד החבר שלה.
של שגית: זה היה בשבילנו ממש מכה.
יעקב כץ: חיפה והקריות זה לא המרכז?
של שגית: שגית באותו יום לא רצתה לראות אותה, ביום שהיא הודיעה לה.
של שגית: על אף הכל, הרצון שלה התגבר.
של שגית: אני לא שופטת אותה.
יעקב כץ: כשהיא הגיעה ארצה, היא לא הגיעה עם הכתובת הזאת?
של שגית: כן, עם הסכם לכתובת הזאת.
ירון בן גרא: בעצם כשאנחנו מביאים מטפל לישראל, הוא מגיע עם הסכם לשנה, הוא חותם על זה בחוץ לארץ, שהוא יודע לאן הוא מגיע, הוא מקבל מידע על העבודה---
יעקב כץ: אני שואל שאלה רטורית, בעצם היא הפרה את ההסכם.
של שגית: היא הפרה.
יעקב כץ: מה היא עושה בתל אביב?
יעקב כץ: יש לה הסכם לחמש שנים, איפה, אצל ברק?
של שגית: אני לא יודעת אצל מי היא נמצאת, אבל היא במרכז איפשהו.
ירון בן גרא: היא עובדת בצורה מסודרת.
יעקב כץ: היום אין עם זה בעיה, עד שהחוק לא---
ירון בן גרא: אין עם זה בעיה, כי אין גם---
יעקב כץ: בחוק החדש שאנחנו מחוקקים כרגע, גם...
יעקב כץ: יכול להיות שכשמדובר על אותו אזור, אז תהיה מחויבות, הגבלה.
של שגית: אנחנו בחרנו אותה מכל מיני כאלה קורות חיים ובעזרתו האדיבה מאוד מאוד של מר ירון בן גרא שהוא היה פתוח אלינו---
ירון בן גרא: אני הנציג של החברה שטיפלה, חברת 'יד ביד'.
של שגית: אני רוצה לציין שהחלטנו להביא מישהי מהסיבה שפחדנו שפה בארץ יש להם כבר תנאים, הם יודעים מי נגד מי, מי רוצה מי, הם יודעים את הזכויות, אז אמרנו שנביא מישהי חדשה---
של שגית: הם בקיאים בעסק.
אחותה שגית: זה היה אלמנט מאוד חשוב, כשהחלטנו להביא אותה.
אחותה שגית: דווקא מישהי מחוץ לארץ ולא מפה.
של שגית: שגית גם היתה בהודו כמה חודשים, הלכנו לחפש טיפול אלטרנטיבי.
של שגית: אנחנו הבאנו את הבחורה הזאת, היא היתה מדהימה, היחס היה מעולה והיא החליטה שהיא עוזבת לאזור המרכז.
של שגית: ואז נשארנו בפלונטר ובבעיה רצינית והחלטנו שאנחנו נביא ישראלים.
של שגית: פתחתי מפעל פה, פתחנו מפעל, זה המון המון כסף, אנחנו הוצאנו 19,000 שקל לחודש.
יעקב כץ: מה פירוש 'הוצאנו'?
יעקב כץ: לא מוציאים?
של שגית: מוציאים עדיין.
של שגית: מוציאים עדיין, אבל עשינו כל מיני פעולות; זאת מתאימה לילדים, זאת לא מתאימה, זה כן פה---
יעקב כץ: אם מותר לשאול, בעקבות המצב הזה כרגע, כמה המדינה מסייעת בנושא הזה?
יעקב כץ: הכל בכל מכל כל בגין הבריאות של הבת שלך?
יעקב כץ: שתהיה בריאה.
של שגית: 2,000 ומשהו שקל והשאר זה שירותים ניידים, בגלל ששגית החליטה ללמוד נהיגה ויש לה רכב, ואז זה מגדיל בעוד 7,000 שקל.
של שגית: עכשיו היא נוהגת.
של שגית: אמרנו לכם שהיא אמיצה.
של שגית: היא למדה שנה שלמה, התאימו לה מנגנון מיוחד בשביל זה.
יעקב כץ: בלי הרכב?
של שגית: בלי הרכב אני לא יודעת כמה זה היה יכול להיות, 2,000?
קריאה: מקבלת 4,000 בלי הרכב, תוספת ניידות עוד 2,000.
של שגית: 2,000 של הזה, ואם לא היה לך רכב היו שירותים מיוחדים, 2,000.
יעקב כץ: ירון, אני רוצה לדעת בדיוק.
יעקב כץ: כיוון שאם אני אדע בדיוק--
של שגית: ירון יודע.
יעקב כץ: סטלה נראית לי שהיא מחזיקה את כל הצפון על הכתפיים והיא גם עושה להם בורקס.
יעקב כץ: אני מדבר כרגע באופן כללי, כדי שנוכל לעזור לאחרים.
ירון בן גרא: באופן כללי אדם עם צרכים מיוחדים, מתחת לגיל הפנסיה ומעל גיל 18, זכאי לכמה הטבות במספר מחלקות של המוסד לביטוח לאומי.
ירון בן גרא: המחלקה הראשונה זה נכות כללית שבעצם אדם פונה ואומר 'אני נכה, לא יכול לעבוד', נותנים לו בסביבות 2,200 שקלים.
קריאה: זה לא תלוי במידת הנכות שלו?
ירון בן גרא: זה השלב הבא.
ירון בן גרא: אחר כך יש מחלקה בביטוח לאומי שקוראים לה 'שירותים מיוחדים', פה זה כבר נכנס לאחוזים, מי שיש לו 50% יקבל בסביבות 1,200, תוספת על ה-2,200.
ירון בן גרא: מטופלת כמו שגית תקבל את המקסימום שזה 3,700 שקל, פלוס 2,200.
ירון בן גרא: אם יש לה רכב משלה---
רננה לוי: ירון, יש עוד נקודה.
רננה לוי: מכיוון שיש לה שני ילדים אז היא מקבלת עד 1,500 שקל תקרת תוספת לילדים.
רננה לוי: מהנכות שלה היא מקבלת עוד תוספת של 750 לכל ילד.
ירון בן גרא: וקצבת הניידות, במידה והאמא מצהירה שיש לה רכב והיא דואגת להסעות, היא צריכה לקבל 1,400 לצורך החזקת הרכב.
של שגית: אבל היא לא קיבלה את זה.
של שגית: קיבלת 750 לכל ילד?
של שגית: היא לא קיבלה 750 על כל ילד, צריך לבדוק את זה.
קריאה: על שני ילדים קיבלתי 360, על שניהם.
של שגית: לא קצבת ילדים, אלא קצבה---
ירון בן גרא: לא, משהו אחר.
של שגית: אבל אנחנו לא מקבלים את זה.
קריאה: מי שמקבל קצבת נכות, הוא מקבל קצבה מוגדלת עבור הילדים.
רננה לוי: ירון, היא זכאית לקבל קצבה על הילדים שלה בגלל הנכות, עד גיל 18.
יעקב כץ: תגידי לי מה יוצא, בגין העבודה סביב השעון בבית, חוץ מהעובדה שאת נמצאת מרותקת לפה ובתך מרותקת והבעל מרותק וכולם מרותקים, אני שואל, כשאת מדברת על אנשים שצריך לשלם להם כסף.
של שגית: יש לנו ככה; צריכים לתת מענה 24 שעות פה---
יעקב כץ: זה מובן.
של שגית: אז יש לנו עובדת ישראלית, שהיא עובדת מ-10 בלילה עד 8 בבוקר.
של שגית: וזה עולה, היא ישראלית.
יעקב כץ: כמה?
אחות של שגית: גם רוב האנשים שהבאנו לפה---
יעקב כץ: לא, רק אל תגידי שמות.
של שגית: זה 10 שעות, 20 שקל לשעה, אנחנו נתנו את מחיר המינימום והם מקבלים הרבה יותר.
של שגית: אף אחד לא מוכן... היא דתייה ופה נכנס גם הפן של המצווה.
של שגית: ברגע שהם רואים את שגית, הם רוצים לתרום, כי הם מבינים שלא ייצא הרבה כסף מהבית הזה, אז היא מקבלת 20 שקל לשעה כפול 10 שעות של לילה, זה 200 שקלים ליום, היא עובדת 7 ימים בשבוע, זה 6,000 שקל.
של שגית: הרבה פעמים אנחנו קוראים לה לפני יום שישי---
קריאה: 1,400 בשבוע, בחודש---
של שגית: זה משהו כמו 6,000 שקל אבל אני יודעת שכשאנחנו נותנים את הצ'קים לעליזה, הרבה פעמים יוצא יותר כי ביום שישי לפעמים מזעיקים אותה שעתיים-שלוש לפני הזמן.
יעקב כץ: וכמה עולה לנו העובדת הזרה?
יעקב כץ: חוץ מהעובדה שהיא ישנה.
קריאה: סליחה, אדוני, לפני העובדת הזרה יש עוד שתי עובדות ישראליות.
יעקב כץ: הבנתי, אני רוצה לדעת כמה עולה העובדת הזרה, בכסף.
של שגית: אני זוכרת שפעם עשינו איזה שהוא מחיר גס של 5,800.
של שגית: הוא יודע יותר טוב ממני.
יעקב כץ: תגידו, כי אם זה לא יהיה מדויק, אנחנו לא נדע.
ירון בן גרא: לצערי הרב בגלל המורכבות המשפחתית שיש כאן ובגלל התלות של כל המשפחה סביב השעון---
יעקב כץ: המקרה הזה הוא לא יחידי, יש לנו מקרים דומים, והיא גם נוסעת והיא גם...
יעקב כץ: יש לנו מקרים דומים.
ירון בן גרא: המטפלת הזרה כאן אמורה היתה בהסכם הראשוני שלה להרוויח בסביבות 3,600 שקל בחודש.
ירון בן גרא: לאחרונה, עקב התמקחויות, השכר שלה עלה בערך בעוד 1,800 שקל.
קריאה: כי היא לא יוצאת לשבתות, שזה עוד כסף.
של שגית: היא כל שבת---
ירון בן גרא: זה משהו בסביבות 5,000-6,000 שקל והיא ישנה בבית.
של שגית: 237 כל שבוע, ועוד יום שישי ויום שבת, כשהעובדת הישראלית איננה בבוקר ביום שישי וביום שבת, אז שגית משלמת לה עוד 200 שקל.
יעקב כץ: כמה עולות הישראליות הנוספות?
של שגית: הישראליות היום המחירים הם עד השמים.
קריאה: זה יוצא 6.5 על העובדת הזרה.
יעקב כץ: אז עשיתי חשבון גס, אנחנו מגיעים עד עכשיו 12.5.
של שגית: ועוד...
של שגית: אני לא יודעת, לא נעים לי פה.
יעקב כץ: אני אגיד לך מה המשכורת שלי בכנסת, בערך 17,000 שקל ובתור נכה צה"ל מקבל עוד 5,000 ויש לי גם... שתרגישי טוב, אני אספר לכם כמה אני מרוויח ואחר כך הוא יספר כמה הוא מרוויח.
קריאה: המשכורת פה היא לא הנושא.
יעקב כץ: לא, זה לא הנושא.
יעקב כץ: הגמרא אומרת אסיא במגן, מגן שוויא.
יעקב כץ: רופא בחינם, שווה חינם.
יעקב כץ: אדם צריך בעולם הזה להתקיים, אם הוא לא מרוויח, הוא לא חי.
יעקב כץ: רק אצל לנין עבדו בלי כסף ותראי מה קרה שם.
יעקב כץ: אנחנו קפיטליסטים, לא קומוניסטים.
של שגית: מ-1 עד 6 בערב, כשמגיע בעלה, הפעלנו עוד שני אנשים.
של שגית: ב-6 בערב הוא מגיע והוא עוזר.