GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב כץ: יש לי חבר מהסיירת, שלומי שהוא בעל מסעדה, מעסיק שהעסיק באהבה, הוא קיבוצניק שמסר את הנפש לאריתראים שלו ופתאום הם תובעים אותו על מאות אלפי שקלים.
יעקב כץ: עורך הדין שמייצג אותם טוען שהוא לא נתן להם את זה ואת זה, הוא אומר, "אני טיפחתי אותם ונתתי להם כל כך הרבה והם תובעים אותי על מיליון שקל", למה?
יעקב כץ: כי עורך הדין מקבל 70% מהכסף ו- 30% עובר לבנאדם ולכן הוא תובע אותו, יש לנו את החריגים.
יעקב כץ: אם אני הייתי שר, זה לא משהו לא מציאותי, אם אני אכנס לקואליציה, אני הייתי שואף שבמדינת ישראל הטיפול בזקנים יהיה יותר ברווחה, טיפול יותר אוהב, שהציווי כבד את אביך ואת אימך לא יהיה רק במובן הפרטי אלא הציבורי, שהחברה תטפל בנכים ובזקנים שלה באהבה ובשלמות גדולה יותר, שהחברה תבוא עם תקציבים גדולים יותר ותבחן בקריטריונים, שהטיפול יהיה טוב ואמיתי יותר לנכה ולזקן.
יעקב כץ: אני לא הייתי רוצה לראות את התופעות כמו של האנשים שמגיעים אלי ואני לא יודע מה לענות להם וגם לא יודע איפה להחביא את עצמי.
יעקב כץ: ישבתי עם פקידי האוצר מספר פעמים והם אמרו "כצ'לה, זה דורש חקיקה, זה דורש תקציב אחר ופעם אחת שינוי סדרי העדיפויות הלאומיים".
יעקב כץ: אני חושב שסדרי העדיפויות הם הצורך שהזקנים והנכים יקבלו את מה שמגיע להם ושהם יהיו במרכז ולא התקציב.
יעקב כץ: אני מקווה שנגיע לזה.
גלעד נתן: מעבר לילדים נכים, יש את הגרעין הקשה של הנכים הקשים - - -
לימור לוריא: אני רוצה להגיד בנוגע לזה, כשאנחנו מדברים על בוגרים מקבלי שר"ם, קודם כל הזכאות לעובד זר היא אוטומטית לכל מי שמקבל 50% שר"ם.
לימור לוריא: צריך לזכור שלפחות אנשים שתלויים בעזרת הזולת לחלוטין או במידה רבה מאוד, בדרך כלל או כולם יהיו זכאים גם לקצבת נכות בסכום של 2,180 שקלים או 2,500 שזה בהתאם לאחוז הרפואי, כך גם לקצבת הנכות.
לימור לוריא: ששלוש הקצבאות יחד יכולות להגיע לסכום של 14,000-15,000 שקל וגם 18,000 שקל.
לימור לוריא: זה סכום משמעותי, כשאתה מסתכל על המכלול.
לימור לוריא: הנכים הקשים באמת, שהם 175% שר"ם וניידות ונכות, יש להם את הכיסוי.
גלעד נתן: גם כשזה מגיע ל- 18,000 בשקלים, נכה קשה באמת צריך יותר מעובד זר אחד, בכיסוי של 24 שעות ביממה כל חודש אז ה- 18,000 שקלים האלה הלכו לפני שהוא קנה אוכל או כל דבר אחר.
אילנה שרייבמן: באופן כללי חוץ מהגמלאות מחליפות השכר, הקצבאות של המוסד לביטוח לאומי לא נועדו לתת כיסוי מלא, זה נועד לסייע וישנה האחריות של המשפחה, ישנה אחריות של האדם ויש גם נכים קשים שיכולים לצאת ולעבוד ולא מעוניינים.
גלעד נתן: אני כתבתי שיש פער בציפייה של האנשים שהמדינה נותנת את הכול לבין מה שהקצבאות בעצם באות לתת.
גלעד נתן: הנקודה היא שעכשיו כאשר צריך לראות איפה יש להשאיר עובדים זרים, אז מתייחסים בעיקר לאוכלוסייה הזאת.
אילנה שרייבמן: אני חושבת שהאוכלוסיות היותר חלשות הן אוכלוסיות הזקנים, קודם כל זו האוכלוסייה הכי חלשה ואני לא יכולה לדרוש ממנה כלום - - -
גלעד נתן: אבל לאוכלוסייה הזאת יש גם את הטיפול המוסדי.
אורנה זמיר: גם אלה עם הניידות הקשה, יש לזכור, שאם לא כל אחד היה גר בדירה נפרדת אלא גם בהוסטלים אז אולי היה אפשר לעשות איגום משאבים, יש הוסטלים.
אורנה זמיר: אני מניחה שהרבה רוצים - - -
אילנה שרייבמן: לחולי נפש.
לימור לוריא: אנשים שמוגבלים בניידות ואין סיבה שיחיו בהוסטלים, הם רוצים לחיות בקהילה עם המשפחה שלהם.
גלעד נתן: הם רוצים עובדים זרים, הם רוצים מימון לכל, אני אומר שיכול להיות שהתשובה היא "רבותיי, זה מה שיש ועם זה תסתדרו", ויכול להיות שהתשובה היא לתת עוד אופציה.
גלעד נתן: אולי מי שרוצה את הכל, אז הוא לא יכול לחיות בבית.
אילנה שרייבמן: אם אתה רוצה להגדיל משאבים אז תגדיל אותם מכיוון של המוסדות ושל מרכזי יום.
אילנה שרייבמן: זה הכיוון ולאו דווקא הגדלת הקצבה.
אילנה שרייבמן: אני לא אומרת שלא צריך להגדיל את הקצבה.
אילנה שרייבמן: אם אנחנו מדברים כרגע על פתרונות, אם נסכם מה שאמרנו, זה הלך לכמה כיוונים.
אילנה שרייבמן: ראשית המשאבים צריכים ללכת לכיוון של מרכזי יום ולראות איך מגמישים אותם כך שהם יתאימו לצרכים של הקשישים ויותר ויותר קשישים ישתמשו בהם - - -
גלעד נתן: את מדברת בעצם על קשישים.
אילנה שרייבמן: אני מדברת על קשישים כרגע, זאת האוכלוסייה הגדולה שלנו כרגע.
אילנה שרייבמן: נכון שיש 210,000 נכים, אבל לא כולם צריכים את הפתרונות האלה, אפילו לא רובם הייתי אומרת.
אילנה שרייבמן: בואו נדבר על הקשישים, הפתרון של מרכזי יום, הפתרון של הגדלת המשאבים במוסדות כך שמבחן ההכנסות שעושים במוסד יהיה כמו במוסד לביטוח לאומי, גם שההשתתפות העצמית של הזקן במוסד תהיה הרבה יותר קטנה ממה שהיא היום, גם שהמוסדות יהיו מוסדות ראויים ושלא יזרקו מישהו למוסד שאני לא יודעת איך הוא נראה, ראינו לא מעט תחקירים איך המוסדות יכולים להיראות.
אילנה שרייבמן: צריך להשקיע משאבים בבקרות ובפיקוח גם על המוסדות וגם על אלה שנמצאים בקהילה, אני לא חושבת שמספיק כסף מושקע שם.
אילנה שרייבמן: זה מבחינת הכסף.
גלעד נתן: גמישות מרכזי היום מתייחסת גם לעניין ההסעות?
אורנה זמיר: כן.
אורנה זמיר: הם צריכים יותר תקציב להסעות, זו בעיה מרכזית.
גלעד נתן: זו אוכלוסייה של 14,000 איש.
אורנה זמיר: הפריסה שלהם מחייבת חלק מהאנשים לעשות נסיעות מאוד ארוכות.
אורנה זמיר: גם כי רוצים לחסוך בהסעות, יוצא שמי שגר רבע שעה ממרכז יום עושה נסיעה של שלושת רבעי שעה בגלל האיסוף, זקנים מתקוממים נגד זה, זאת אומרת שזה מאוד מאוד קשה להם.
אורנה זמיר: נושא ההסעות הוא נושא מאוד בעייתי, יתכן שאם היו יותר מרכזי יום אז הם היו פזורים כך שהוא היה יותר קרוב.
אילנה שרייבמן: האיסוף צריך להיות כל פעם של קבוצה קטנה של שלושה-ארבעה ולא יותר, כי עד שהזקן נכנס לרכב ועם כל ההגבלות, וגם שהשעות תהיינה גמישות ולא יאספו את כולם באותה שעה.
אורנה זמיר: הדבר השני הוא ששעות ההיצע של שירות מרכז יום צריכות להשתנות כדי להתאים לסדר היום של הזקנים ומשפחותיהם.
אורנה זמיר: כשהמרכז פתוח משעה 08:00 עד 14:00 זה מגביל, מה, אנחנו בצבא?
אילנה שרייבמן: אימא שלי שהיא אישה בריאה מתקשה להגיע למקומות שהיא צריכה להגיע אליהם בשעה 08:00, אם קובעים לה תור בקופת חולים או במקום אחר היא בבעיה והיא אומרת שזה לא הקצב שהיה לה.
אילנה שרייבמן: היא אישה בריאה לגמרי רק שהיא בת שמונים פלוס ומתקשה.
אורנה זמיר: העניין של שעות מרכזי יום, אני מכירה מישהי שהפסיקה ללכת למרכז יום בגלל שהייתה בקרה במרכז יום וגילו שמפזרים אותם מוקדם מדי וביקשו מהם לפזר יותר מאוחר ואז היא התרגזה, "מה זאת אומרת שהם מחזיקים אותי את השעה הזאת", היא רוצה בשעה מסוימת להגיע הביתה.
אורנה זמיר: יש את שני הכיוונים, יש את אלה שרוצים להגיע הביתה מוקדם ויש כאלה שצריך להשאיר אותם מאוחר יותר.
אורנה זמיר: צריכים יותר גמישות בכל נושא ההסעות, זה צוואר הבקבוק.
יעקב כץ: השר ישב איתכם?
אורנה זמיר: על זה לא.
גלעד נתן: זה לא רק משרד הרווחה ולא רק אתם, זה גם חלק מהתקצוב שמגיע מגורמים פרטיים ומתרומות.
אורנה זמיר: מרכזי יום ממומנים בעיקר על ידי משרד הרווחה וחלק כאילו מהתקציב שלנו, כי הוא עובר, אבל התפעול שלהם זה דרך משרד הרווחה.
אילנה שרייבמן: דבר נוסף שדיברנו עליו זה שינוי החקיקה לגבי קרובי משפחה, דבר נוסף זה השינוי ברמות הזכאות של אלה שהם מאוד מאוד סיעודיים יהיו יותר שעות.
אילנה שרייבמן: נושא נוסף זה תמרוץ של עובדים ישראלים, לראות איך אנחנו מתמרצים מצד אחד את המעסיק- את הזקן- לקחת עובדים ישראלים כי אולי הוא יקבל יותר שעות בזכות זה ומצד שני שלישראלי יהיה יותר כדאי מבחינת השכר.
גלעד נתן: 33 שעות בשבוע, 30 שעות זה נראה כמו המינימום כדי שבאמת לאנשים יהיה אינטרס להעסיק את הישראלי, אבל בכמה אנשים זה ייגע מבחינת ההיתר?
גלעד נתן: אני מתאר לעצמי שהם הדרגה הגבוהה.
אילנה שרייבמן: 44,000 איש.
אורנה זמיר: אלה שנמצאים בדרגות הגבוהות ומגיעים לניקוד הם הרבה פחות.
אילנה שרייבמן: 34,000 זה מ- 4.5.
אורנה זמיר: נדמה לי שאנחנו מדברים על 168 אולי על 283,000 ולא לכולם יש היתרים, יש 23,000 ב- 168% זכאות אבל לא לכולם יש היתרים.
אורנה זמיר: אני לא זוכרת את התפלגות ההיתרים על פי הדרגות, אבל יש את זה במחקר.
גלעד נתן: לחלק גדול מהאנשים בדרגה הגבוהה יש כבר היתרים.
אורנה זמיר: לחלק, לא לכולם, אני אומרת 23,000 שהם בדרגת הנכות הגבוהה.
אילנה שרייבמן: עוד דבר שצריך לעשות זה להגדיל את התקינה של המוסדות כדי שיותר אנשים יוכלו לעבוד ולטפל, כי חלק מהבעיה שמביאים עובדים זרים לעזור במוסדות זה בגלל שיש תקינת חסר.
גלעד נתן: יש תקינה של בית הדין בתל אביב.
אילנה שרייבמן: אני מקווה שיעשו עם זה משהו.
אילנה שרייבמן: כרגע זה נראה טוב, אבל אם אנחנו מדברים על כל המערכת, מה צריך לעשות מכל הכיוונים, זה אחד מהדברים.
אורנה זמיר: אחד הדברים שדיברנו עליהם הוא הנושא של השירות האזרחי-לאומי, במיוחד אני מדברת על בני ישיבה, זה יהיה אומנם רק לסקטור מסוים אבל גם אלה מספרים שיכולים לתת טיפול אישי בבית לאנשים נזקקים שגם משרד הרווחה חושב שצריך לעזור להם.
אורנה זמיר: כלומר, אם מישהו הולך למרכז יום בבוקר ויקבל אחרי זה את השירות האזרחי בשעות נוספות, יתכן שזה יפתור את הצורך באוכלוסייה הזאת.
אורנה זמיר: אני מתעכבת עליהם כי הם עושים 20 שעות בשבוע ו- 20 שעות הם לומדים והם גם יותר מבוגרים, זה נותן להם את החוסן הרגשי עם יכולת התמודדות במטלה הזאת, לא בטוח שבן 18-19 יכול להיות 20 או 40 שעות עם זקן אחד.
אילנה שרייבמן: 20 שעות בשבוע כהשלמה בנוסף לשעות שהוא מקבל במרכז יום זה יכול להיות מצוין.
אורנה זמיר: זה מבחינת הזכאי, אני מדברת מבחינת עושה השירות לאומי-אזרחי.
אורנה זמיר: מבחינת הזקן אני חושבת שהשילוב של מרכזי יום ועוד 20 שעות של שירות לאומי-אזרחי היה צריך לפתור הרבה מהצורך של עובדים זרים.
גלעד נתן: נכון.
גלעד נתן: אם אדם יימצא שמונה שעות במסגרת ובמהלך היום במשך שעתיים-ארבע שעות יהיה מישהו בבית, זה יסגור את רוב המקרים.
אורנה זמיר: שוב, אלה שעושים הם דתיים והם יהיו מוגבלים כי הם יעשו את זה רק במשפחות שלא תהיה בעיה של כשרות וצניעות.
גלעד נתן: נניח ארבע שעות ביום, גם היום לעובד רגיל זה חצי משרה.
גלעד נתן: אם את מפצלת - - -
אילנה שרייבמן: זה יכול לפתור.
אורנה זמיר: אנחנו צריכים לתמרץ יותר.
גלעד נתן: אני אומר שיש כאן עוד דברים שניתן להוסיף.
גלעד נתן: בנוגע לנכים, גם אני מבין יותר בזה, נכון שהנכים באים וצועקים הרבה יותר - - -
אילנה שרייבמן: בעיקר אלה שמרוויחים 17,000 שקל, שמקבלים.
גלעד נתן: נכון, בעיקר אלה שמסוגלים להיות ניידים ובאים, חלק מהאנשים האלה, אנחנו יודעים, מעורבים בסחר, והבעיה של העובדים הזרים בארץ, יש בעיות, אבל אני מחפש את הפתרון שלהם.
אילנה שרייבמן: המנכ"לית שלנו קיבלה מנדט מיוחד מראש הממשלה לנהל משא ומתן עם הנכים ולראות באיזה תחומים ניתן לשפר את מצבם, אני חושבת שהיא הגישה כבר לראש הממשלה שורה של המלצות שהמלצנו יחד, נראה איך זה יקודם.
אילנה שרייבמן: זה יהיה שיפור די רציני.
אילנה שרייבמן: עדיין, עדיין, עדיין נשארת האוכלוסייה של נכים קשים שאינם זכאים לשר"ם ולא זכאים לניידות, אבל גם אותם הכנסנו.
אילנה שרייבמן: אני מקווה שזה יקודם.
גלעד נתן: מתי הוא זכאי לשר"ם?
אילנה שרייבמן: אם הוא מפגר אולי הוא לא צריך שר"ם, הוא צריך השגחה, צריך להיות איתו, צריך לעזור לו וכל הדברים האלה.
גלעד נתן: כל השירותים שהם נופלים בין החריצים, כמו הילדים, שירותים שאם אתה לא זכאי לקצבה אתה לא תקבל אותם.
אילנה שרייבמן: אני מאמינה שעם הנכים, על ידי שורת ההמלצות, אנחנו די מכוסים.
אילנה שרייבמן: אנחנו לא מכוסים מספיק בעניין הילדים הנכים ובעניין הקשישים.
לימור לוריא: גם עם הילדים יש שורה של המלצות יפות, לא לגבי הגדלת האוכלוסייה אלא הגדלת השירותים כמו למשל לצמצם את תורי ההמתנה לצהרונים.
אילנה שרייבמן: הרבה יותר קל להמליץ לגופים שצריכים להחליט, לכנסת ולממשלה, שנגדיל את קצבת הנכות ב- X כסף וזהו, אבל לא, יש כאן דברים שהמדינה צריכה לעשות, לתת שירותים, חשוב שההמלצות תהיינה בכיוון הזה.
גלעד נתן: לכן אנחנו כאן, כדי לשמוע מה אתם, אנשי המקצוע, אומרים.
גלעד נתן: ההמלצות נשמעות הגיוניות.
גלעד נתן: עדיף לתת את השירות הזה לזקן במהלך היום, נכון שרוב המשפחות תטפלנה טוב ואני בעד לתת ולבטוח במשפחות, אבל בסופו של דבר את השירות המקצועי לא תמיד המשפחה יכולה לתת.
גלעד נתן: למשל אם יש תקלה במרכז היום צריך לראות כמה המרכזים מקבלים היום ומי עושה את ההסעות, וכמה נותנים וכמה צריך להוסיף ולהמליץ.
אילנה שרייבמן: זה דבר שיעשה מהפכה.
אורנה זמיר: עלתה שאלה בנושא המדרגות בבתי הזקנים שלא יכולים לרדת, בסופו של דבר מי שגר בקומה השנייה-שלישית לא יכול לצאת מהבית והוא גם לא יוכל לצאת למרכז יום, אז יש את המוסד לביטוח לאומי שנותן או שהמוסד לביטוח לאומי לא נותן.
אורנה זמיר: אחד הדברים שרואים בירושלים שכשמוסיפים את הקומה מעל מתקינים גם מעלית.
אורנה זמיר: יש דברים שהם באמת לא קשורים למוסד לביטוח לאומי, אבל בסופו של דבר כשאתה מדבר על אדם שצריך לרדת למרכז יום והוא הוא גר בקומה שנייה-שלישית אצלו זה מחוץ לעניין.
אורנה זמיר: אולי לקדם עד כמה שניתן לקדם את אותם פרויקטים שיאפשרו מעליות.
יעקב כץ: מה קצב הצמיחה של הזקנים היום?
אורנה זמיר: הרבה זקנים גרים בקומות, לא כל הזקנים גרים בקומה הראשונה.
יעקב כץ: מהו קצב הצמיחה של הזקנים, כמה בהשוואה לאשתקד?
אילנה שרייבמן: היום יש לנו קרוב ל- 800,000.
יעקב כץ: אנשים מאריכים חיים היום.
אילנה שרייבמן: מאוד רואים את זה.
יעקב כץ: אנחנו המדינה עם הנשיא הכי הכי צעיר.
אילנה שרייבמן: אני חושבת שאנחנו במקום השני אחרי יפן מבחינת תוחלת חיים.
אורנה זמיר: זאת זכות ויפה שהגענו, זה באמת בזכות שירותי הבריאות שלנו שהם בסדר, אבל יש אצלנו פערים גדולים גם בתוחלת החיים וגם בתמותת תינוקות בין הישובים, בכל זאת יש פערים ברמת השירות שמקבלים, זה תלוי באזור.
יעקב כץ: איפה אנשים חיים הכי הרבה?
אורנה זמיר: ברעננה.
אורנה זמיר: כפר סבא זה גם טוב.
יעקב כץ: אני מבקש לסכם אלא אם יש עוד הערות.
אורנה זמיר: בנוגע למעליות, הייתי עכשיו בחופשה וראיתי בעיר שבנויה כמו ירושלים ששם יש מעלית שעולה מלמטה עד למעלה בעיר, לא עולה כסף בכלל וראיתי את הזקנים נכנסים, מי היה מדמיין שבארץ היה לנו שירות כזה.
אילנה שרייבמן: במדינה שהיתה עולם שלישי ראיתי מעלית כזאת.
יעקב כץ: איזו מעלית?
אורנה זמיר: זה היה בצפון ספרד.
אילנה שרייבמן: מעלית לציבור, אם עיר בנויה על הר אז אפשר לעלות מלמטה למעלה.
יעקב כץ: בזכרון יעקב יש דבר כזה.
אורנה זמיר: שלא עולה כסף.
יעקב כץ: בזכרון יעקב מי שנוסע על הכביש רואה מערכת שבנויה בצורה מדורגת ויש בה מעלית כזאת.
אילנה שרייבמן: הנה אנחנו מתקדמים, אבל בירושלים אין.
גלעד נתן: ההמלצות של המנכ"לית התפרסמו?
אילנה שרייבמן: לא כרגע, זה לעיניו של ראש הממשלה.
יעקב כץ: המנכ"לית היא בתפקידו של יוחנן שטרסמן, נכון?
יעקב כץ: אני מודה לכם מאוד, תודה על האירוח.
יעקב כץ: אני מסיים את תפקידי כראש הוועדה.
יעקב כץ: בנושא הבנייה מספר פעמים דיברנו על כך שהנושא יתפוצץ לנו בפנים, כשלא בונים, אין בתים.
יעקב כץ: במצב שבו ראש הממשלה נותן הוראה להקפיא בנייה והוא בפחדים, לא בונים ויש גירעון בבתים ואין בנייה תקציבית, כל המחירים רק יעלו.
יעקב כץ: אמרתי גם שאין בועה, פשוט אין נדל"ן.
יעקב כץ: היום כולם אומרים את אותם דברים וזה מתפוצץ בפנים.
יעקב כץ: כל עוד לא יהיו בתים זה לא יעזור.
יעקב כץ: אני, בשכל הקטן שיש לי, ראיתי תופעות, היו לנו כל כך הרבה דיונים וכשאתה רואה כל כך הרבה, אתה כבר לא מסוגל לראות לא ימינה לא שמאלה, לא למעלה ולא למטה, אתה מנסה לראות קדימה ובוחן מה אתה יכול לעשות בדקות האחרונות שיש לך.
יעקב כץ: כדי שתתיישר איתי אני אומר לך בכמה מילים, לא השתתפת כאן בישיבות, היו לנו כאן הרבה ישיבות בנושא הסיעוד, אולי עשרות ישיבות - - -
גלעד נתן: בעניין עובדים זרים בסיעוד.
יעקב כץ: אני סוקר את התמונה במבט כללי.
יעקב כץ: אחר כך גלעד נתן יפרוט את הנושא לפרוטות והוא גם נתן את הפתרון המעשי במחקר שלו.
יעקב כץ: אני מציג במבט כללי, כמי שמסתכל מלמעלה, כמו אחד שלוקח את משקפת, שלא סוגרים אותה באטמים שחורים, ומנסה לראות את הכוחות מקדימה.
יעקב כץ: ואחרי ההסתכלות הוא מנסה לתאר את מה שאני רואה בשטח למפקד העליון שחוזה על הקרב, איפה עומדים הכוחות, מי יורה, איפה הארטילריה.
יעקב כץ: אחרי הרבה ישיבות במבט שלא רואה את הבעיה כטלאי על טלאי אלא במבט כולל, הגדרתי את הנושא, לך זה יהיה קל.
יעקב כץ: אמרתי שאחת המצוות החשובות ביותר בעשרת הדיברות היא כבד את אביך ואת אמך, זו גם המצווה היחידה שיש עליה שכר.
יעקב כץ: בדרך כלל כשמלמדים ילדים בבית הספר ואומרים להם 'כבד את אביך ואת אמך' הם שואלים ואומרים, מה?
יעקב כץ: זה הדבר הכי פשוט והכי טריוויאלי לכבד את אבא ואימא.
יעקב כץ: מתברר לימים שאבא ואימא יכולים לגדל עשרה ילדים ועשרה ילדים לא יכולים לגדל זוג אחד.
יעקב כץ: אני רואה את הוריי, כמה אנחנו הילדים מתייסרים איתם, כמה כל הזמן מתעסקים איתם, אני רואה את אשתי וכל המשפחה.
יעקב כץ: לא יודעים איך לפתור את הבעיה.
יעקב כץ: מאוד כיף לחתל תינוקות בני שנה-שנתיים ולעשות פוצ'ו מוצ'ו וקשה מאוד לחתל סבא או אבא בני שמונים, שבעים או תשעים ואם הוא גם נכה וגם זקן נפשית זה שובר, מרסק וצריך לזכור שלילד יש כבר את הילדים והנכדים שלו עצמו, זה לא טבעי, זה ללכת אחורה.
יעקב כץ: זה מאוד מאוד קשה.
יעקב כץ: אמרתי שבמובן האישי כל אדם לפי החינוך שהוא קיבל עוסק במצווה של כיבוד אב ואם.
יעקב כץ: המדינה שלנו בנושא כיבוד אב ואם שמה את זה בצד.
יעקב כץ: זאת אומרת שקל לה יותר להתעסק עם גני ילדים, לא תמצא בשום ועדה התנגדות כשדנים על גני ילדים או על פעוטונים, בתי ספר, מה זאת אומרת שלילדים לא יהיה בית ספר, גן, מעון, זה הדבר הטריוויאלי ביותר.
יעקב כץ: כשמדובר על זקנים זו בעיה, 'בעיית הזקנים', 'בעיית הזקנים והנכים'.
יעקב כץ: התכנית שאני מציע כדי לשנות, דיברתי גם עם השר כחלון ואמרתי לו שמדינת ישראל צריכה לצאת בפרויקט כבד את אביך ואת אמך במובן הציבורי לאומי ולא רק במובן הפרטי.
יעקב כץ: הוא מאוד קיבל ואהב את הרעיון.
יעקב כץ: בהסתכלות על הזקן כאן שורש כל הרע, הנכה והילדים הנכים, הסתכלות כעל מטרד ולא דבר שהוא מלכתחילה.
יעקב כץ: יש לנו בעיה, ילד הוא מלכתחילה וזקן הוא בעיה.
יעקב כץ: אני אומר את זה מהמבט מלמעלה.
יעקב כץ: לכן כשאני ישבתי עם נציגי האוצר ואמרתי להם תראו כשטועים זה קצת דומה לאדם מנווט, אבל אם האדם מתחיל עקום, אומנם הוא הולך ישר אבל בדרך העקומה, הוא פשוט טעה בניווט, תופס אזימוט לא נכון ומתחיל בכיוון הלא נכון.
יעקב כץ: אחר כך אחרי שלושים קילומטר, כשהוא מגלה שהוא טעה, הוא צריך להכריח את עצמו להאמין שהוא נמצא בנקודה הנכונה, הוא אונס את המפה וטוען שהוואדי הזה הוא זה והציר הזה הוא זה, אבל הוא בכלל במקום אחר.
יעקב כץ: החטא הגדול הוא כמו שאני אומר שזקן, נכה או חולה מקבל סכומים שאינם מאפשרים לו להתקיים.
יעקב כץ: אני רוצה לומר ולציין דבר ראשון, מדינת ישראל שונה מכל המדינות, היא הרבה יותר טובה מכל המדינות, היא במקום אחר, היא ברמה אחרת גם לגבי הנכים, גם בנוגע לפצועיה וחלליה.
יעקב כץ: אפשר לראות איפה המשלחת של הנכים האמריקאיים שנפגעו כעת במלחמת אפגניסטן בעיראק, הם מפוצים במשהו מזערי, אמריקה לא עוזרת להם, היא לא מכבדת את הלוחמים, החללים או הפצועים שלה אפילו לא אחד חלקי מאה מאיתנו.
יעקב כץ: אנחנו עם סגולה, אני אומר שאנחנו טובים וצריך להיות לגמרי טובים.
יעקב כץ: אמרתי לשר כחלון שהחטא מתחיל בזה שנותנים לזקן סכומים שהוא לא מסוגל להתמודד איתם כדי למצוא בסופו של יום פתרון.
יעקב כץ: אני מביא כדוגמה – אני נכה צה"ל עם 70%, אני מהשמנת של הנכים, 70% נכה ומ- 100% בריא, אני אדם בריא מאוד והולך עם מקל, אני משדר בריאות ואני נכה, אני רואה מהי ההתייחסות של צה"ל לנכים שלו.
יעקב כץ: ההתייחסות היא שאין שום דבר חריג, ישנן ועדות שבודקות כל דבר לעומק ובסופו הקו שמנחה אותם זה שאדם שנפצע יופיע בציבור בצורה מכובדת, כלומר שלא בגלל פציעתו או נכותו הוא יחוש נחות להופיע בציבור עם האישיות שלו, עצמיותו וכל ההופעה שלו.
יעקב כץ: היחס לזקן ולנכה לצערי הוא לא כזה.
יעקב כץ: מה יעשה האדם שבזקנתו נעשה נכה?
יעקב כץ: כמו שיש כיבוד אב ואם באופן הפרטי צריך לקיים את הציווי הציבורי של כיבוד אב ואם.
יעקב כץ: האבא בן השמונים לא יכול לעזור לבן שלו כמו כשהוא היה בן שלושים או ארבעים ולכן יש את המצווה.
יעקב כץ: אצל האסקימואים משאירים את הזקנים למות כי אין להם את האפשרות לפרנס אותם.
יעקב כץ: האסקימואי הזקן נשאר בקור ובקרח ללא אוכל, זה מזוויע.
יעקב כץ: אנחנו לא צריכים להשאיר את הזקנים מאחור אלא לראות איך מטפלים בהם.
יעקב כץ: התחלתי לחשוב איפה ציר הטעות, נותנים מעט ויש הרבה זקנים, תוחלת החיים עולה ויש יותר ויותר אנשים שמאריכים ימים, אנחנו רואים ויותר ויותר אנשים בני שמונים כמו שמעון פרס שמנהל את העניינים כדבר טבעי ואבא של נתניהו שהוא למעלה ממאה, אנחנו רואים הרבה אנשים מבוגרים וגם כאלה בני מאה ואחת שמתפקדים, זאת אומרת שיש אנשים מתפקדים ומשנה ולשנה אנשים מאריכים יותר חיים, גם זה קיים, אבל יחד עם זאת גדל מספר הסיעודיים.
יעקב כץ: המדינה נותנת סכומים מסוימים בהם הזקן צריך לשלם למי שמטפל בו, אני מדבר בעיקר על ה- 20% הסיעודיים, כי ברמות אחרות אנשים מסתדרים.
יעקב כץ: מדובר אומנם רק על 20% אבל במספרים מוחלטים מדובר במספרים גדולים שהולכים וגדלים משנה לשנה ויש יותר נכים, ומן הסתם גם יותר תאונות עבודה וסתם תאונות.
יעקב כץ: במקרים כאלה צריך להביא עובד זר שיטפל.
יעקב כץ: בענף הסיעוד אין הגבלת מכסות לכניסת עובדים זרים.
יעקב כץ: בבנייה האריכו את המכסות לשנה-שנתיים, בחקלאות יש מאבקים, בסיעוד אין הגבלה וההנחה היא שככל שנאריך חיים נצטרך להביא יותר עולם זר שיטפל בנו.
יעקב כץ: הצורך בעולם הזה הוא כי לא נותנים מספיק לזקן להעסיק ישראלי.
יעקב כץ: בענף הסיעוד עובדים עשרות ישראלים וזה לא מספיק.
יעקב כץ: באוסטריה ובגרמניה מאפשרים לבני המשפחה לטפל בנזקקים שלהם ונותנים להם את הכסף.
יעקב כץ: בענף אנחנו רואים, בשונה מענף הבנייה, שיש הרבה ישראלים שמוכנים לעבוד מהבוקר עד אחר הצהריים, אבל הוא לא יכול להיות 24 שעות ביממה סביב הנזקק ואז יש את ה"עבד", בכוונה אני לוקח את זה לקצה, ולא מתיישר עם הגופים האחרים, הם אומרים נכון שיש את "העבד" שמביאים מארץ זרה, בארץ מולדתו הוא הרוויח רק 600 שקל לחודש והסכום שהוא מרוויח כאן שעומד על 2,550 שקל או 3,500 שקל שזה מה שהוא מרוויח כאן.
יעקב כץ: הכסף הזה נמוך ממה שהוא יכול להרוויח כאן במסעדה סכום שעומד על כ- 6,000-5,000 שקל.
יעקב כץ: העובד הזר הסיעודי צריך לעבוד סביב השעון, הוא צריך להיות צמוד למטופל.
יעקב כץ: הוא ברח מהפיליפינים לא בגלל שהמקצוע שלו זה לטפל ולחתל זקן בן מאה, הוא ברח כי הוא רוצה לפרנס את משפחתו או לברוח משם.
יעקב כץ: כשהוא מגיע לכאן הוא עושה את מה שקשה לנו לעשות, לחתל פעמיים ביום זקן או מספר רב יותר של פעמים, גם לו קשה.
יעקב כץ: הגיעו לוועדה כאן מספר לא מבוטל של נכים קשים בטענה שבורחים להם העובדים כל הזמן.
יעקב כץ: אני לא מאשים את מי שבורח, כי הוא לא גדל על זה, הוא לא חונך לזה והוא אפילו לא הוכשר לכך, בשבילו זה מילוט למקום שבו אפשר להתפרנס.
יעקב כץ: הוא לא יודע לתקשר בשפה, לא יודע את המקצוע.
יעקב כץ: מנסים היום במספר שבועות להכשיר אותו ולתת לו קצת רקע בתחום, אבל מה זה עושה מבחינת המוטיבציה שלו והנכונות שלו?
יעקב כץ: אמרתי לשר כחלון שבמספר דברים יש צורך בשינוי רדיקאלי.
יעקב כץ: ישבתי עם האוצר והם טענו שמדובר בבעיה תקציבית.
יעקב כץ: אמרתי שיש ילדים טובים כמונו שאם האבא והאימא מרגישים לא טוב ויש בעיה תקציבית, הם מוכרים את הדירה בשביל לטפל בהם.
יעקב כץ: הם לא אומרים שאבא ואימא ייזרקו לרחוב ושהמדינה 'תאכל את זה'.
יעקב כץ: אמרתי להם שכך זה אותו דבר עם האבא והאימא האזרחים שלנו.
יעקב כץ: השינוי הרדיקאלי צריך להיות קודם כל בסכומים, מדינת ישראל צריכה לאחר בדיקה להגיע למסקנה שצריך לעשות הכול כדי שישראלים יוכלו לעבוד בענף, כמו שהיה פעם וכמו שיהיה בעתיד.
יעקב כץ: שאלתי מה יקרה אם כתוצאה מסיבה כלשהי האו"ם, הפיליפינים או מכל סיבה אחרת השמים ייסגרו ולא יגיעו לכאן עובדים לענף הסיעוד.
יעקב כץ: מה יקרה אם מחר אין עובדים זרים בענף הסיעוד?
יעקב כץ: אז מה, מדינת ישראל תמות?
יעקב כץ: לא יתעסקו בזה יותר?
יעקב כץ: זו אפשרות ריאלית, היא היתה והיא יכולה להיות בעתיד.
יעקב כץ: מה אז?
יעקב כץ: אין טיפול בזקנים יותר?
יעקב כץ: מה יעשו אז?
יעקב כץ: צריך להתחיל לחשוב כבר היום מה לעשות אז.
יעקב כץ: צריך לחשוב באמת ולקבוע קריטריונים, אולי משפחות חזקות תוכלנה לתת יותר, משפחות חלשות לתת להם יותר.
יעקב כץ: להעניק סיוע באופן דיפרנציאלי וענייני לפי גובה הבעיה.
יעקב כץ: אם אדם זקוק לשלוש ביום וזה מצריך מהמדינה לתת 15 אלף שקלים שיקבל 15 אלף במקום 4 אלף שהוא מקבל היום.
יעקב כץ: הוא צריך להביא פיליפיני וגם צריך לבנות לו דירה בנוסף לכל, הוא צריך להיות המעסיק שלו ואחר כך גם להופיע בבתי משפט כשהוא נתבע לתשלום שעות נוספות כשהוא בכלל לא מבין מה רוצים ממנו כי ברוב המקרים הוא גם משותק ואפילו לא יכול לענות, אבל הוא הפך להיות מעסיק.
יעקב כץ: הכול מעוות כי הולכים עקום ועכשיו נצמדים לעקמומיות הזאת.
יעקב כץ: אצלנו בוועדה נחשפנו לכל הדברים.
יעקב כץ: איך תטפל בזה, תעשה טלאי כאן וטלאי שם, תלך לבית המשפט.
יעקב כץ: צריך ליישר קו ולראות איפה הציר הנכון.
יעקב כץ: אם צריך להשקיע יותר כסף, זו אומנם הדרך הארוכה אבל בסופו של יום היא תתברר כדרך הקצרה.
יעקב כץ: נשקיע יותר כסף ונגיע עם פתרון אמיתי כמו שעושים עם נכי צה"ל.
יעקב כץ: למה נכי צה"ל מקבלים?
יעקב כץ: נכון שלנכי צה"ל יש בונוסים מסוימים, אבל יסוד הסיוע לנכי צה"ל הוא לא בזבזני, הוא יסוד ענייני שמאפשר להם חיים טובים.
יעקב כץ: אתמול הוחלט שמי שהתייתם משני הורים - 82 יתומים, יתנו להם יותר כסף כמו לאלמנה כי אין מי שיערוך להם חתונה ואין להם בית ואפילו אין להם תעודת זהות.
יעקב כץ: למי שיש הורים מבקשים מהאבא לעזור בכמה פרוטות, לאימא שתסייע קצת מהפנסיה, להם אין כלום.
יעקב כץ: כשאין למישהו כלום צריך לתת לו את הבסיס המינימאלי לחיות.
יעקב כץ: אמרתי שנוציא פעם אחת הרבה כסף, ורק שנחליט, זה יגדיל את מספר מקומות העבודה במדינה, זה ייתן עוד אלפי משרות ויאפשר עוד הרבה דברים.
יעקב כץ: נפסיק לראות אדם נכה מרותק למיטה שנתבע בבתי הדין על ידי שמונה מאות גופים שמתפרנסים מזה.
יעקב כץ: כשהולכים עקום נצמדים כל הטפילים, הגופים האחראים לתביעות חיים מזה.
יעקב כץ: הם הולכים לבתי משפט ומקבלים 40% מהכסף ומכל המערך, ישנה כאן מערכת טפילה שנצמדה, הם באים, בצדק, הם באים ועושים ויש מי שתורם להם.
יעקב כץ: היה "קו לזקן", יש "קו לעובד" ויש "קו לנכה" ויש כבר שמונה מאות קווים.
יעקב כץ: כל נכה מגיע לכאן ומאחוריו ארגון, הם לא מאורגנים בארגון אחד, כל אחד מייצג ארגון אחר.
יעקב כץ: אני שואל אותם למה לא ביחד?
יעקב כץ: "לא, כי זה עסק".
יעקב כץ: יש קו ישר ויש קו עקום.
יעקב כץ: אני צריך את העזרה להחדיר למודעות שזה עקום.
יעקב כץ: התרגלנו לחשוב כאן
יעקב כץ: שאדם זקן שיוצא מבית החולים מיד שואלים "מה עם הפיליפיני?
יעקב כץ: " זו השאלה הראשונה.
יעקב כץ: מגיע הפיליפיני המסכן רואה זקן שהוא לא יכול לדבר איתו, גם לא יודע אנגלית והוא צריך להיות צמוד אליו 24 שעות ביום, אני מכיר את זה מאימא שלי.
יעקב כץ: אנחנו התנהגנו לעובדת בצורה פנטאסטית, עשינו לה מסיבת סיום כשהיא עזבה וחזרה לארצה אחרי עשר שנים, האכלנו אותה, השקינו אותה ונתנו לה כסף בצד, סידרנו לה ביטוח ונתנו לה פה ופה, נתנו לה חופש, אחיותיי טיפלו בעצמן באימא.
יעקב כץ: זה מקרה נדיר וזה לא תמיד כך, אפילו היה לה קשה להיפרד, לא תביעה ולא כלום כי כל דבר נתנו לה בצד, נתנו לה שעות נוספות.
יעקב כץ: לא כולם כאלה וחלק מנצל כי אין היכולת לשלם את השעות.
יעקב כץ: אלו דבריי באופן כללי.
יעקב כץ: בסופו של יום, כמו ההתפוצצות בענף הבנייה תהיה התפוצצות זקנה.
יעקב כץ: יבוא הרגע שבו יבואו יותר פיליפינים והכול יקרוס ברגע אחד כי לא בנו שום תשתית.
יעקב כץ: כשמדובר בסופר טנקר מביאים מטוסים, אבל לבנות מערכת תשתית למקצועות האלה צריך להיערך.
יעקב כץ: דוקטור גלעד נתן מציג גם פתרונות במחקר שלו.
יעקב כץ: הוא אומר שיש מדינות שחשבו על כך ויש שמשלמות לבני המשפחה משכורת תוך פיקוח ובקרה.
יעקב כץ: צריך לבוא ביוזמות מקוריות שלא מדברות על הדרך של פעם אלא להיות מקורי ושונה.
יעקב כץ: תמיד עם ישראל הצטיין במקוריות, בחדשנות, יצירתיות.
יעקב כץ: בבקשה, גלעד.
גלעד נתן: יש את המחקר שמראה גם מודלים בעולם ואפשרויות, בדקתי גם עלויות.
גלעד נתן: נפגשנו גם עם המוסד לביטוח לאומי ושמענו כאן את הנכים ואת הזקנים ואנחנו אמורים להיפגש עם האוצר.