GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
של שגית: העובדת הזרה עוזרת לו לקלח את הבנות, לעשות את כל הטררם מסביב עד שהן הולכות לישון וב-8 מגיעה עליזה.
של שגית: אבל בינתיים צריכים מענה 24 שעות אז מ-1 עד 6 או 6 וחצי כשהוא מגיע, היתה מירי, שהיא היתה יכולה לבוא רק מיום ראשון עד יום חמישי---
יעקב כץ: אנחנו מדברים על משהו בסביבות 18,000 -19,000 שקל.
של שגית: בדיוק, זה הסיפור, 19,000 שקל.
קריאה: ותוסיף את האוכל ואת הכל, זה לא רק משכורות, יש להאכיל מלא פיות.
של שגית: ומה זה להאכיל?
של שגית: אתה צריך לתת להם ארוחת בוקר, ארוחת צהריים, ארוחת ערב.
של שגית: וכל פעם שיוצאים החוצה, אתה משלם עליהם.
ירון בן גרא: בוא נגיד ברוך ה', וטוב שיש את זה, כי אני אומר מה יהיה אם לא היה את זה.
ירון בן גרא: מה היה קורה אם לא היתה לכם את האפשרות לממן את כל האופרציה הזאת.
קריאה: אבל זה לא כל כך נכון שיש לה את זה, היא לוקחת מחסכונות.
של שגית: ---היא היתה כל כך חכמה שהיא עשתה לעצמה ביטוחים.
של שגית: הרי מאיפה?
של שגית: אבל גם זה.
של שגית: .. היא מוציאה כספים מהחסכונות, כדי לכסות.
של שגית: לחיות מביטוח לאומי זה.
יעקב כץ: האומץ שלכם, שבעקבות המקרה הזה אנחנו לומדים על מקרים אחרים.
יעקב כץ: פה יש תנאים נלווים שאנחנו לא רואים אותם במקומות אחרים.
יעקב כץ: קודם כל משפחה שהיא בריאה וחזקה ואחות שבאה במיוחד מאנגליה ושבה ארצה.
יעקב כץ: מה עשיתם באנגליה?
של שגית: עבדתי.
של שגית: היא מהנדסת בניין.
יעקב כץ: כמה שנים הייתם שם?
של שגית: עשר שנים.
יעקב כץ: אז בזכותה עשית עלייה בחזרה?
של שגית: כן.
יעקב כץ: אז כבר הרווחנו.
של שגית: ואתה יודע מה?
של שגית: בזכותה נולד ניתאי, יש לה ילד בן 4.
של שגית: נולד ניתאי---
של שגית: בעלי בא לפה מאידיאולוגיה ציונית.
של שגית: ובזכות ניתאי, הוא בן 4.5 היום, שגית קיבלה את האומץ להביא את הבנות, כי היתה לה תקשורת מאוד מיוחדת עם ניתאי.
של שגית: לא היה לה את האומץ, איך יבינו אותה, היא חשבה שיש פה טיפה אגואיזם, אבל היא ראתה שניתאי בכלל לא היה סופר את כולנו, ישר היה מחובר אליה.
של שגית: הוא ידע להאכיל אותה קודם, ולעשות לה... ילד מדהים, מיוחד.
יעקב כץ: בקיצור, המשפחה.
יעקב כץ: במקרה הזה, ואנחנו מפה רוצים לראות על דברים אחרים, כי הגיעו לפה ממחלקת המחקר של הכנסת ויש לנו פה פרוטוקול שנכתב והתוצאה תהיה שאם אנחנו נלמד את זה בצורה יסודית, אנחנו נוכל להחיל את זה על מקרים דומים בצורה יותר יעילה.
יעקב כץ: כי אתם יש לכם מעלות ש...
יעקב כץ: אל"ף, יש לכם בחור טוב שאתם עובדים איתו, לא כל החברות עובדות באותה רמה, או שאולי כן?
קריאה: בצפון כן.
יעקב כץ: אולי כן, לא מתוך שבאתי לדבר בשבחו, אני אדבר בגנותו של מישהו אחר.
יעקב כץ: אבל יש פה משפחה תומכת, משפחה אוהבת, וגם בעלת יכולת נפשית, לא בכל המקומות יש את הדברים האלה, יש מקומות ש---
של שגית: לא מאבדים תקווה אף פעם.
יעקב כץ: אמונה.
של שגית: יש אוטוטו ניסוי.
יעקב כץ: החולים הגדולים ביותר זה בכנסת ובממשלה, אתם הכי בריאים.
של שגית: הנה, היא מחר פותחת קליניקה לרפואה סינית.
של שגית: היא למדה ארבע שנים רפואה סינית.
של שגית: אני מוכרת אותך.
של שגית: אני צוחקת.
ירון בן גרא: אני יכול, דווקא מנקודת הראות של החברה, של התאגיד, לספר את הקשיים ש---
יעקב כץ: כמה מקרים טובים כאלה יש לך פה בעיר?
ירון בן גרא: אנחנו מטפלים הרבה בנכי צה"ל.
ירון בן גרא: הרבה.
ירון בן גרא: אנחנו קשורים עם כמה עמותות של ילדים עם צרכים מיוחדים, ממש בצורה בלתי רגילה.
רננה לוי: יש אלמנט אחד מאוד ייחודי למשפחה הזאת.
רננה לוי: האלמנט הוא, כמו שהדגשת, זה הרשת החברתית המאוד חזקה שתומכת ומסייעת למערך המאוד מיוחד שיש פה.
יעקב כץ: את זה רואים מיד.
רננה לוי: זה לא קיים במקומות אחרים וכאן במובן מסוים התמזל מזלה של המשפחה שיש את כל המערך ה---
של שגית: זה גם לא קיים, כי אמא שלי נאלצה לוותר על החיים שלה וגם אני, ובעלה.
של שגית: היה פה אלמנט שפתאום היא היתה צריכה לקחת את העמדה של ללכת לגן, והם חלו כמה ימים ואמרנו 'לא נעשה להם את זה', כשאת אומרת 'תומכת' זה נכון, אבל גם לנו יש את הגבול ואת ה---
רננה לוי: ברור, אבל מה שאני רוצה להגיד זה שני דברים.
רננה לוי: אחד, יש כאן אישה מדהימה עם כוחות פשוט עילאיים במובן מסוים של באמת להוכיח לכולם שיש מסוגלות ויכולת להתנהל בצורה מסוימת ונורמטיבית ורגילה.
רננה לוי: דבר נוסף, אנחנו אוטוטו הולכים למשפחה אחרת שהיא בדיוק הצד השני, של אישה ערירית, בלי רשת חברתית, בלי משפחה, וזה פשוט לעשות את הדיפרנציאציה ואת ההבחנה בין משפחה מהסוג הזה והמורכבות של כל מה שמתנהל בבית הזה ומשפחה אחרת.
רננה לוי: בזה אני אומרת לכם, ששגית פשוט אישה מדהימה ואמיצה מאוד ואתם משפחה---
של שגית: מאז שהיא ילדה היא פורצת דרך בכל דבר.
יריב לוין: אני, גם כמו ירון, מנהל תאגיד ואני חושב שמפספסים פה איזה שהיא נקודה שירון תיכף ידבר עליה וזה הקושי בלאתר עובדת מקומית, מתוך הארץ, עם כל הרצון הטוב שלנו ושל המערכת למצוא עובדים מקומיים לסיטואציה כזאת.
של שגית: אתה יודע מה המלים שהיא אמרה כרגע, זה מטורף.
של שגית: אנחנו עברנו את כל מדורי הגיהינום.
של שגית: ועד עכשיו אנחנו גם חווים קשיים.
יעקב כץ: הבעיה היא כספית, או עובדים?
של שגית: מוטיבציה של עובדים.
יעקב כץ: אם אדם במקום 20 שקל היה מקבל 40 או 50 שקל הוא כן היה בא?
קריאה: לא תמיד זה רלוונטי.
יעקב כץ: הנה, אנחנו רואים את הבחורה הזאת שעובדת, שתהיה בריאה, ויש עוד ישראלית שמגיעה.
יעקב כץ: שאלתי שאלה, אם במקום 20 שקל הייתי משלם 100 שקל לשעה, היו באים?
של שגית: לא לכל כך הרבה שעות ולכאלה תנאים.
יעקב כץ: אני אגיד לך למה נפקא מינא.
יעקב כץ: מה ההבדל?
יעקב כץ: מה היה פה עד שהגיעו לפה עובדים זרים ומה יהיה מחר אם הפיליפינים, כמו פרו, יסגרו, בגלל שמקימים מדינה פלשתינאית, יחליטו שעד שאנחנו לא מכירים במדינה פלשתינאית ולא חוזרים לגבולות דכאו או לגבולות אושוויץ, אז הם לא שולחים לפה אנשים, נניח, מה תעשה אז?
יריב לוין: אני אסביר.
יריב לוין: תודה לאל, אנחנו עם יצירתי וגם בתחום הזה אנחנו חייבים כל הזמן להיות יצירתיים.
יריב לוין: לפני שהתחילו להביא מהודו ומנפאל ומסרילנקה ומכל קצוות העולם, בעיקר היו מביאים פיליפינים.
יריב לוין: נוצר איזה שהוא אבסורד בלאום הפיליפיני שהם הפכו להיות מפונקים.
יריב לוין: זאת אומרת אם אני אביא עכשיו לפה מצעד של 50 פיליפיניות, והיא תאשר אם אני טועה ואני לא מכיר את הגברת, זו פעם ראשונה שאני רואה את הגברת הנחמדה, ונעשה פה מצעד של 50 פיליפיניות מקומיות, אני מוכן לשים את הראש על מגש שאף אחת מהן, ולא משנה תמורת איזה סכום, תרים את הכפפה ותהיה מוכנה להיכנס לסיטואציה כזאת.
של שגית: אין מצב.
של שגית: ישראליות לא יעשו את העבודה הזאת.
קריאה: שגית מנסה להגיד משהו.
של שגית: שגית אמרה ככה, מה שאמרתי מקודם, שהיתה חפיפה של 20 מטפלות ישראליות, נוסף לזרות, עד שהגענו לרינה.
של שגית: אתם לא מבינים.
של שגית: אתה יודע מה, אני שפכתי דם, אני לא רוצה להגיד.
של שגית: עבור שגית, עד שהגענו לעליזה.
יעקב כץ: זה לא בעיה של כסף.
של שגית: לא, ממש לא.
של שגית: זה גם כסף, אבל זה גם לא כסף, זה---
ירון בן גרא: אני רוצה בכמה מלים לסכם, כי באמת אני מעורב פה.
ירון בן גרא: אני רוצה כמה נקודות קטנות להראות כאן, שמכאן אנחנו יכולים לצאת.
יעקב כץ: כיוון שכבר הפיליפיניות נהיו כמו הישראליות ומחר הסרילנקיות נהיו כמו הפיליפיניות ומחר הסיניות יהיו כמו הסרילנקיות ובסוף אף אחת לא תרצה לעבוד במקרה כזה, אז איך אנחנו נטפל אם יהיה לנו, מה נעשה שלפעמים אנשים מגיעים למצב שהם צריכים קצת עזרה וגם אני צריך עזרה, כולם צריכים עזרה וכולנו מוגבלים וכולנו נכים?
יעקב כץ: אתם לא נותנים לי פתרון בצורה הזאת.
יעקב כץ: היום יש קו לעובד שעוזר לפיליפיניות, מחר יהיה קו לקדוש ברוך הוא שיעזור לסרילנקיות, איפה זה ייגמר?
ירון בן גרא: יכול להיות שיש קשר לכסף, אבל מה שיקרה בוודאות, זה קודם כל נחזור אחורה ללפני 30 שנה, אנשים ייאלצו, לא תהיה להם אפשרות בחירה, להישאר לקבל טיפול בבית והם יחזרו למוסדות סיעודיים, מה שהיה, מחלקות בבתי חולים ו...
ירון בן גרא: בכל מקום יש גם מטפלים וגם מוסדות והכל תלוי בכמה המדינה.
ירון בן גרא: .. גם בקצבאות, גם במדינה.
קריאה: גם מישהו צריך לעבוד במוסד הסיעודי.
קריאה: אני יכולה להגיד שאפילו במעון לילדים בריאים, טיפולי, שם זה מ-7:30 בבוקר עד 16:30 בצהריים, ועשרה תינוקות בני שנתיים שהיא מחליפה להם ומקבלת על זה שכר מינימום ונשים עושות את זה במדינה שלנו.
קריאה: לקחת את זה לכיוון.
קריאה: יריב, בוא נעשה את הקאט הזה משום שיש כאן לוגיסטיקה שאנחנו מפריעים להתנהלות שלה, נעשה את הסיכום במשרדים שלכם.
ירון בן גרא: אני רק רוצה להגיד לאדון כץ, הדבר השני, שיידעו שאנחנו אולי נחזור בישראל לתרבות הקומונה, זאת אומרת ההורים יגורו עם הילדים, הנכדים יעזרו קצת, הבן יגור למעלה לסייע קצת.
קריאה: זה קיים היום, ירון.
קריאה: אם אתם שמתם לב למה שסטלה אמרה בהתחלה, היא אמרה שבחרנו את המטפלות.
קריאה: עליזה, למשל, היא דתייה, היא באה מתרבות.
קריאה: .. היא אמרה שחלק מהעבודה שלה פה היא שליחות.
של שגית: היא גם היתה עם שכר יותר גבוה והורדנו אותה---
יעקב כץ: תשבי יותר קרוב, אני מאוד רוצה לשמוע אותה.
של שגית: עליזה אמרה שגם על ארבע היא תבוא, ועובדה שהיא ראתה שהיא לא מסתדרת עם הכספים אז היא ביקשה, היא אמרה לה נגיד במקום 200 שקל לילה, שהיא תשלם לה 150 שקל ללילה, והיא אמרה 'בשביל שגית אני אעשה הכל, גם על ארבע אני אגיע'.
של שגית: זאת אומרת יש פה אלמנט של...
של שגית: ראיינו נשים מבריקות, אבל ברגע שהם שומעים את השכר וכל כך הרבה שעות, גם שכר וגם כל כך הרבה שעות, וגם במה זה כרוך---
יעקב כץ: אני רוצה לחזור על זה.
יעקב כץ: אני יוצא מתוך נקודת הנחה שאם השכר נניח היה 40 שקל או 50 שקל לשעה, בוא נאמר ככה, היה יותר סיכוי להשיג אנשים.
של שגית: היה יותר סיכוי, אבל לא היה אלמנט שהם היו נשארים.
של שגית: זה משהו שונה.
יעקב כץ: האלמנט של השכר הוא לא אלמנט שלילי, הוא אלמנט חיובי כשהוא בא בצורה, כשהוא נחשב להגון, כשאדם עושה את החשבון---
של שגית: לעובדת הזרה היא הגדילה את השכר ומבחינתה היא חשבה שהיא קונה שקט נפשי.
של שגית: היא עשתה מלא פרצופים והרבה דברים והיה שבוע-שבועיים שהכל היה נחמד, ועכשיו הכל חזר, פרצופים והכל.
של שגית: כלומר האלמנט של כסף לאו דווקא עושה.
יעקב כץ: אני לא רוצה לדבר על חוץ, אני רוצה לדבר על ישראלים, על ישראליות ועל ישראלים, אנשים שחיים פה בארץ.
יעקב כץ: אני מבין שחברות כח האדם מעסיקות גם ישראלים.
יעקב כץ: אני חושב שאם היו נותנים שכר יותר גבוה, זה לא אתם---
של שגית: ועדיין, עדיין.
של שגית: ראיינו, אני עליתי למחירים יותר גבוהים---
מיכל אברט קטן: אני חושבת שצריך לעשות שני דברים משולבים; גם להגדיל באמת את הקצבה בצורה משמעותית וריאלית שתאפשר להשיג עובד ישראלי במידת הצורך, זה מצד אחד, ומצד שני צריך לבצע איזה שהוא רה-עיצוב תדמיתי למקצוע שנקרא מטפל סיעודי.
מיכל אברט קטן: המדינה אולי צריכה לתת פה יותר מחשבה, יותר להוציא קורסים, ונדבר על זה כשנגיע למשרד ואז אתה יכול באמת לייצר איזה שהוא מערך.
מיכל אברט קטן: הרי בכל העולם יש אנשים מוגבלים ונכים וסיעודיים.
מיכל אברט קטן: יש פתרונות.
מיכל אברט קטן: אני מניחה ש---
קריאה: אולי ייתנו להשלים הכנסה, ש---
מיכל אברט קטן: כן, שהמדינה מוסיפה.
קריאה: רוב המטפלים הרוסים, משנות ה-90 ואילך---
יעקב כץ: בוא נגיד יוצאי רוסיה.
קריאה: יוצאי רוסיה.
יעקב כץ: בוא נדבר על ישראלים.
ירון בן גרא: כמה מלים אני רוצה להגיד על הקשיים שלי בכל האופרציה הזו.
יעקב כץ: בואו נסכם, ניתן לירון לומר כמה מלים וקשה לנו מאוד להיפרד ממך, כי את מלאה טוב ויופי, ואנחנו מברכים אותך שתתני לנו כוחות גם בשלבים הבאים.
יעקב כץ: את יכולה לכתוב לנו, אני אשאיר את הכרטיס שלי וגם להעביר באי מייל, איך את מרגישה ואיך את מתקדמת.
יעקב כץ: אם את חכמה כל כך גדולה ואנחנו רואים שאת חכמה, תני לנו עצות טובות, כי בכנסת יש הרבה אנשים, אבל לא כל כך חכמים, אז אנחנו צריכים קצת---
של שגית: יכול להיות שהיא תחזור לעריכת דין שלה יום אחד.
יעקב כץ: את יודעת למה לא חכמים?
יעקב כץ: כי הם חושבים שהם יודעים.
יעקב כץ: אדם אם הוא יודע שהוא לא יודע, אז יש סיכוי שהוא יהיה חכם פעם.
יעקב כץ: אבל כשאדם, לא משנה כמה איי קיו יש לו, הוא חושב שהוא יודע הכל, אז הוא אוטומטית מאבד את כל החכמה שלו.
יעקב כץ: אנחנו בני האדם, כולנו כולנו מוגבלים.
יעקב כץ: אנחנו כולנו מוגבלים, גם אלה שחושבים שהם בריאים, כולם מוגבלים, כולם באים מאוחר וכולם עוזבים מוקדם, לא חיים 120 שנה, אף אחד לא נשאר פה בגופו לנצח נצחים, אלא אנשים לא נולדים.
יעקב כץ: אנשים הם לא ענווים ולא צנועים וחושבים שהם הכי בקיאים והכי חכמים ולכן אנחנו לא כל כך חכמים ולא...
יעקב כץ: לכן אני אשאיר לך את הכרטיס שלי ותשמרי את זה, יכול להיות שיום אחד הוא יהיה שווה הרבה כסף, תוכלי להוריש אותו לילדים שלך.
יעקב כץ: אם יש לך עצות טובות, מבעלך או מאמא סטלה, אז אנחנו נטפל ב...
יעקב כץ: שנדע גם איך את מתקדמת, איך את מבריאה, איך את מובילה, איך את נוהגת, איך את מלמדת עוד מעט שיעורי נהיגה פה, איך את עושה את כל הדברים הנפלאים.
יעקב כץ: אמונה זה משענת.
יעקב כץ: כתוב אצל מרדכי 'ויהי אומן את הדסה, היא אסתר', המושג של משפחה אומנת בא מהמלה אמונה, אמונה זה משענת, לכן זה נקרא משפחה אומנת, אנשים לא שמים לב.
יעקב כץ: כשאנשים אומרים 'אמן' זה כאילו 'אני נשען'.
יעקב כץ: אתה מבין שאתה מוגבל, זה נקרא אמונה, אמונה זו הישענות, לכן יש מושג של משפחה אומנת.
יעקב כץ: אני לא יודע אם שמתם לב שזה אותו דבר.
יעקב כץ: שמת לב, גלעד, במחקר?
יעקב כץ: תוסיף את זה.
יעקב כץ: רבין עליו השלום, ז"ל, היה אומר תמיד 'אני מאמין'.
יעקב כץ: בן אדם, גם כשהוא לכאורה לא דתי אומר 'אני מאמין', משום שאם אתה לא מאמין, אתה לא נשען.
יעקב כץ: לכל אחד יש אמונה והישענות, משום שאנחנו כולנו מוגבלים, רק הוא, אלֹקים, הוא נצחי והוא לנצח נצחים.
יעקב כץ: אבל אנחנו כולנו בני אדם חומר, באים והולכים, ולכן צריך בזמן הקצר שאנחנו נמצאים בעולם, עד 120 כולנו, לעשות דברים טובים, כי אחר כך...
יעקב כץ: אז אנחנו רק נסכם את הדברים, ירון, בעוד משפט שלך, ואנחנו נגיד לך שלום ואת תתני לנו ברכה לכולנו.
יעקב כץ: שנהיה בריאים.
של שגית: היא עוד מברכת את כולם?
יעקב כץ: הברכה שלה היא הברכה הכי טובה.
ירון בן גרא: בכל זאת, לצד העסקה של העובדים הישראלים, נדמה לי שזה כן רצוי לדבר טיפה על הקשיים שהיו עם המטפלת הזרה בקצרה.
ירון בן גרא: הנקודה הראשונה שהיתה לנו בעייתית היא לאתר מישהי שמתאימה לשגית, זאת אומרת חיפשנו מישהי שהיא כן אמא לילדים, שתיכנס פה, כן מישהי שעבדה בארצות אחרות, בארצות ערב, שכן טיפלה בילדים וידעה להגיע ולהשתלב פה יותר טוב.
ירון בן גרא: למרות זאת ולמרות האיכות שהיתה פה, המטפלת כן בחרה לנטוש מסיבות של חברים שלה, החבר שלה באזור המרכז, מה שהיה קשה מאוד מאוד למשפחה.
ירון בן גרא: אחרי העזיבה שלה אנחנו התמודדנו עם קושי גדול, להתאים מישהי מתוך המאגר הארצי שעומד לרשותנו, היות וידוע שהמטפלים הזרים מעדיפים לבוא אם אדם לבד בבית, ולא בדינמיקה של משפחה.
יעקב כץ: (ביקור בבית קשיש חולה אלצהיימר).
רננה לוי: ---לתוך הבית הזה כדי להראות את ההתמודדות מול אוכלוסיית הקשישים מצד אחד, לעומת אוכלוסיית הנכים הצעירים בצד השני, על כל המורכבויות שלהם.
רננה לוי: נחשפנו לקבוצת הנכים, כרגע אנחנו מול אישה שהיא בת 82, סובלת מאלצהיימר ורואים פה את חוסר השקט שלה.
לידיה: ארבע שנים וחודשיים.
רננה לוי: לידיה נמצאת בארץ עוד מעט שבע שנים, עובדת פה ארבע שנים וחודשיים.
רננה לוי: לגב' אווה היו...
רננה לוי: בעצם היא לבד, לבד במערכה.
רננה לוי: כמו שאמרתי, לגברת היו שני ילדים, ילד אחד נהרג בתאונת דרכים ונשארה בת אחת שגרה בדרום.
רננה לוי: בעצם לידיה היא הדמות המרכזית בחיים של אווה וכמו שאתם רואים, מהרגע שאווה פותחת את העיניים ועד הרגע שהיא הולכת לישון זה מה שהיא עושה; הולכת, הולכת.
רננה לוי: זה אומר שלידיה 24 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע נמצאת כאן פיזית כשכל דבר שהיא עושה, אווה תלויה לה על היד והולכת איתה ביחד.
קריאה: מה קורה כשצריך קניות?
רננה לוי: היא הולכת איתה לסופר, כשאווה לפעמים מתחילה לרוץ ולברוח, ולידיה אחריה.
רננה לוי: בעצם זו העבודה הסיזיפית שלה והיא עושה הכל כשהיא תלויה עליה.
רננה לוי: מבחינת אווה, לידיה היא ממש הדמות המשמעותית בחיים שלה, אין פה רשת חברתית תומכת, אין פה את מה שראינו במקרה הקודם, כשבעצם שם בני המשפחה התגייסו וחברים ואנשים מהקהילה.
רננה לוי: פה זה לא, זה נטו מטפלת עם קשיש.
רננה לוי: היו"ר יעקב כץ: אנחנו מאוד מכבדים את זה, מאוד מעריכים.
רננה לוי: מאוד מברכים.
רננה לוי: כשיש טלוויזיה בערב או משהו כזה, היא מסתכלת?
רננה לוי: היא אוהבת לראות טלוויזיה?
לידיה: היא עכשיו לא מבינה כלום ולא---
קריאה: היא מכירה אותך?
לידיה: לא.
לידיה: היא לא מכירה אף אחת, לא בת, לא נכדים, אף אחד.
לידיה: ככה היא מבוקר עד הערב, ככה מסתובבת, לא אוכלת לבד, לא מבקשת כלום, לא מתרחצת, הכל עושה במיטה וכל יום אני צריכה לעשות כביסה ולפעמים---
יעקב כץ: כשאת הגעת לפני ארבע שנים היה אותו דבר?
לידיה: לא, כשהתחלתי לעבוד היה יותר קל.
לידיה: היא קצת דיברה והיתה יותר שמחה, היה חיוך.
לידיה: עכשיו אין כלום.
לידיה: אין כלום.
רננה לוי: איך את מתמודדת עם הלחץ?
יעקב כץ: שנראה את עצמנו ככה, לראות מה זה בן אדם.
יעקב כץ: בגלל זה אומרים בתפילה 'אל תשליכנו לעת זקנה'.
רננה לוי: קשה לך?
לידיה: לא כל כך קשה פיזית, בגלל שהתרגלתי מאוד, זו משפחה שאני עבדתי ואני אוהבת לעבוד, אבל קשה מנטלית.
ירון בן גרא: מה את עושה בשביל קצת לנשום, קצת לנוח?
ירון בן גרא: את יוצאת קצת?
לידיה: בחוץ, כל יום אנחנו יוצאות לטייל ואני הולכת לקופת חולים, צריך להזמין מרשם.
ירון בן גרא: יש לך פה חברות בסביבה?
לידיה: חברות יש בחוץ.
רננה לוי: יש גם זמן לצאת עם החברות?
לידיה: כשאני עובדת 24 שעות, אני לא יוצאת, רק איתה.
רננה לוי: מה מחזיק אותך פה בבית?
רננה לוי: למה את נשארת פה?
לידיה: אני באתי לפה לעבוד, אני צריכה להרוויח כסף לילדים שלי.
לידיה: ככה לצאת סתם בחוץ, להסתובב, אני לא בת 25.
רננה לוי: ודבר נוסף, הבת, כמה שהיא גרה באזור הדרום היא משתדלת כן להגיע לכאן ולשחרר אותה, לתת לה את הוונטילציה הזאת.
רננה לוי: קודם כל הנושא של חופשת מולדת---
יעקב כץ: את מרוסיה?
לידיה: מאוקראינה.
יעקב כץ: אבל באוקראינה גם מדברים רוסית.
לידיה: כן, אבל עכשיו זה רק---
יעקב כץ: רק אוקראינית.
קריאה: אז באמת איך את עושה---
לידיה: אני נוסעת הביתה כל שנה.
ירון בן גרא: והביאו לך מחליפה?
ירון בן גרא: כתוב לך אצלנו שמותר לתת מחליפה, זה חידוש שהוא מעולה, את יכולה לנסוע וזה בסדר.
שושנה שטראוס: האם זה סביר להשאיר אדם אחד כל היום איתה?
שושנה שטראוס: זה אפשרי?
קריאה: למה הבת מעדיפה להשאיר אותה בתוך הבית ולא להעביר אותה למוסד גריאטרי?
רננה לוי: כי מבחינתה אמא שלה זה הדבר האחרון שנשאר לה בחיים, האבא נפטר, האח נפטר, היא רוצה להשאיר אותה בתוך הבית, בתוך הקהילה.
רננה לוי: למרות שהיא לא משתמשת כרגע בשום שירותים של הקהילה, למעט העובדת שנמצאת פה, עדיין מבחינת הבת נכון לכרגע זה הפתרון הנכון, וכל עוד ללידיה יש כח, אז אני מניחה שאווה תישאר כאן.
יעקב כץ: את מאכילה אותה?
לידיה: כן.
לידיה: היו"ר יעקב כץ: (מדבר ברוסית).
לידיה: הכל אני עושה.
ירון בן גרא: מה קורה בלילה?
ירון בן גרא: את ישנה בלילה?
לידיה: כן, עכשיו היא ישנה.
לידיה: היו זמנים שהיא לא ישנה והסתובבה כל הלילה ונסענו לחיפה, לאיזה רופאה ונתנו לנו כדורים, החליפו עוד אחד ועוד אחד ועכשיו היא יותר רגועה.
יעקב כץ: כמה שנים היא חולה באלצהיימר?
לידיה: אני חושבת ששמונה שנים.
לידיה: ועכשיו היא לא...
לידיה: אבל אני צריכה לקום בשעה 12 או 1 בגלל שהיא מורידה השמיכה, היא לא יודעת שצריך לשים, ובשעה 4 עוד פעם אני קמה ובבוקר.
לידיה: עכשיו היא לא קמה לבד מהמיטה, צריך להרים אותה.
ירון בן גרא: מה השכר שלך?
לידיה: משכורת 900 דולר.
ירון בן גרא: בדולרים?
מיכל אברט קטן: זה יותר מהרגיל, זה יותר מהממוצע והיא גם מקבלת על השבתות כמובן שהיא נשארת פה תוספת שכר, וזה עדיין לא מספיק לעבודת הקודש שהיא עושה.
יעקב כץ: אנחנו מאוד מעריכים ומאוד מכבדים.
שושנה שטראוס: מה השלב הבא שצפוי לגברת?
מיכל אברט קטן: מבחינת המחלה, זה יכול להיות מצב שהיא תפסיק פיזית ללכת ולאט לאט---
יעקב כץ: בדרך כלל זה גם השתתקות של הגוף.
יעקב כץ: אני יכול לדעת מאמא שלי, אותו דבר.
שושנה שטראוס: יש תמיד שלב של אלימות, אגרסיביות.
יעקב כץ: היא כבר היתה, כי בשביל אלימות צריך קצת שכל.
לידיה: היא היתה, מתחילה להרביץ ורצה.
לידיה: עברתי כבר---
קריאה: ואת נשארת בכל זה?
ירון בן גרא: דרך אגב, אנחנו, התאגידים, כשיש מצבים של אלימות, יש מצבים שאנחנו אומרים למשפחות ש'אנחנו לא יכולים להתמודד, קחו לבית אבות', בבית אבות יש תרופות שמנמנמות אותו ופה זה בלתי אפשרי.
קריאה: לא עדיף שאישה כזאת תמשיך להיות חיונית ותמשיך ללכת ולטייל בתוך הבית, בתוך הקהילה, ולא תשב בבית אבות?
יעקב כץ: ׁ(מדבר ברוסית).
יעקב כץ: אמרתי לה שבעזרת ה' הכל יהיה טוב, הכל יהיה בסדר.
יעקב כץ: את אמרת לגבי הגוף, הגמרא מספרת שפעם אחת אחד היה חיגר ואחד היה עיוור ובעל הפרדס ראה שנעלמו לו הפירות, אז הוא בא ושאל, איך יכולתם?
יעקב כץ: האחד אמר, אני לא יכול ללכת, הוא שם אחד על השני, לקח את החיגר, שם אותו על העיוור ואמר 'עכשיו אתם יכולים'.
יעקב כץ: לכן אני אומר ברוך ה', רק שייתן לנו כח גם ללכת וגם לראות.
יעקב כץ: תודה לך.
יעקב כץ: (ביקור בלשכה ב'פינה חמה', קרית מוצקין).
יעקב כץ: מי שנמצא פה סביב השולחן; נמצאים פה ממשרד הפנים, הגב' שטראוס, ויש לנו פה ממשרד האוצר, עמית סגן, ויש את מר ברזאני, שהוא הצעיר מכל החבורה והוא גם ממשרד הפנים.
יעקב כץ: מי עוד פה מהמשרדים הממשלתיים?
יעקב כץ: נאהף.
יעקב כץ: כשמדובר על הלשכות, אני, כדרכי בקודש, בישיבות שדנות בנושא הסיעוד, נזרקים שם כל מיני משפטים, אני תמיד הקפדתי שלא ידברו סרה באף גוף ובאף ארגון, אבל כשאנשים מרגישים רע אז הם זורקים על כל העולם וגם אומרים דברים לא מסודרים ולפעמים עיניהם של אנשים צרה.
יעקב כץ: אני מבין דבר שלא הבנתי אותו בזמנו, שהלשכות עוסקות לא רק בהעסקת עובדים זרים אלא גם בהעסקת עובדים ישראלים?
מיכל אברט קטן: לא.
יעקב כץ: כי מר ירון בן גרא אמר לי, כך הבנתי---
מיכל אברט קטן: קודם כל באמת אני רוצה להודות לך על היוזמה לערוך את הסיור הזה, אני רוצה להודות לכל מי שהגיע שבחרתם באמת לבוא ללמוד ולהכיר את המציאות גם מנקודת מבטם של המטופלים וגם בהחלט מנקודת מבטם של הלשכות שבעצם המדינה בחרה לתת בידינו, הפקידה בידינו, את מתן השירות ואנחנו אמורים לקבל את הכלים לבצע אותם טוב ביותר.
יעקב כץ: בואי תספרי לי לא על המדינה, תספרי עליכם.
מיכל אברט קטן: אנחנו לא נפספס כלום, ואני יכולה להגיד לכם שכל מי שרוצה לשאול, להגיב ולטעון, אני חושבת שזה המקום, אנחנו פה כדי לנהל דיאלוג פתוח למטרה משותפת.
יעקב כץ: בסדר גמור, אנחנו באנו לשמוע.
מיכל אברט קטן: הסיור הזה בעצם הגיע כתוצאה מכך שנעשתה רפורמה בענף העובדים הזרים.
מיכל אברט קטן: אנחנו רק ניגע בכמה מלים במה היה לפני, מה קורה היום ומה בעצם עשתה הרפורמה בענף העובדים הזרים בסיעוד.
מיכל אברט קטן: בסיעוד בלבד.
מיכל אברט קטן: אנחנו sol pampers company.
מיכל אברט קטן: כל עיסוקה של הלשכה הפרטית, ואני מדגישה לשכה פרטית, ואנחנו נגיע אחר כך גם לחברות הסיעוד, הוא בהשמת עובדים זרים לסיעוד בלבד, על פי חוק וגם בפועל, כפי שאנחנו עושים.
מיכל אברט קטן: אז אנחנו ניגע בקצרה בנושא של הרפורמה, לפני ואחרי.
מיכל אברט קטן: עובדת סוציאלית של הלשכה תיתן לנו סקירה כללית של מי בעצם מקבלי השירות, המטופלים, המאפיינים שלהם, הצרכים שלהם, הקשיים שלהם, שזה משקף את הדברים שאיתם אנחנו, הלשכות, מתמודדים בעבודה היום יומית שלנו.
מיכל אברט קטן: מקרים כמו שאתם ראיתם עכשיו, תחשבו שכל לשכה מטפלת במאות מקרים כאלה.
מיכל אברט קטן: מאות מקרים, כל אחד מקרה יקר וחשוב בפני עצמו, מקרים קלים יותר, פשוטים יותר, מורכבים יותר.
מיכל אברט קטן: השירות הוא שירות מורכב ולא פשוט.
מיכל אברט קטן: ואחר כך אנחנו נעבור לבדוק באמת את הדברים שאתה העלית, האם עובד זר, האם עובד ישראלי.
מיכל אברט קטן: אנחנו באמת רוצים לעשות תמונת מצב של ענף הסיעוד בזרים באמת מהנקודה שלנו, ללא ספק.
יעקב כץ: עוד שאלה אחת, וזה אני, אתם הייתם רוצים להתעסק גם בעובדים ישראלים, או שלא נותנים לכם, או ש-?
מיכל אברט קטן: אל"ף לא נותנים, כי זה sol pampers company , אבל אני חושבת שכשנגיע לטייטל הזה, אני מבטיחה לך שאנחנו נוגעים בו בכל---
יעקב כץ: עוד שאלה אחת, האם פעם הלשכות עסקו גם בעובדים ישראלים וגם בעובדים זרים?
מיכל אברט קטן: חברות סיעוד, ואנחנו מקדימים את המאוחר, הן בעצם זכייניות מטעם המוסד לביטוח הלאומי, הן מקבלות את כספן מהביטוח הלאומי, והם מעסיקים עובדים ישראלים למספר שעות בלבד.
יעקב כץ: ואתם לא חברות הסיעוד?
מיכל אברט קטן: לא, אנחנו לשכות השמה פרטיות.
יעקב כץ: אתם עוסקים באופן פרטי וההבאה שלכם היא מול הבן אדם, אתם לא מקבלים מהמדינה, חוץ מהעובדה שקיבלתם רישיון להתעסק בזה.
ירון בן גרא: אני רק רוצה להוסיף פה, לשאלתך---
יעקב כץ: אני ראיתי שירון הוא בעל לב טוב, למרות שהוא לא מתעסק, הוא מתעסק גם בישראלים והוא מסייע.
יעקב כץ: זה מה שהוא רוצה לומר.
ירון בן גרא: גם, אבל אנחנו לא יכולים, גם אם אנחנו רוצים להיכנס לתוך הפול של נותני שירות ישראלים.
יעקב כץ: חוץ מבצורה התנדבותית.
ירון בן גרא: לא בצורה התנדבותית, בצורה מקצועית ושיכירו בנו.
ירון בן גרא: יצא עכשיו מכרז, תנאי הסף להיכנס לתוך הפול הזה, וזה מגוחך, שיש לך 50 עובדים ישראליים סיעודיים שאתה מעסיק.
ירון בן גרא: היות ואנחנו sol pampers companies ואסור לנו בכלל להעסיק ישראלים, זה הפיל אותנו מיד.
ירון בן גרא: כלומר זה לא היה בשבילנו מציאותי בכלל לרוץ על הדבר הזה.
יעקב כץ: אבל אתה יכול להקים שתי חברות, חברה אחת כזאת וחברה אחת כזאת.
ירון בן גרא: אבל עדיין, אתה לא מעסיק 50 ישראלים.
יעקב כץ: אני אתן לך פתרונות אחר כך.
ירון בן גרא: בעוד ארבע שנים יהיה עוד מכרז, אני אתקשר אליך, נדבר על הפתרונות.
מיכל אברט קטן: אז כמו שאמרנו בישיבה שממנה יצא הסיור הזה, המציאות בענף העובדים הזרים לאחר הרפורמה היא מציאות הרבה הרבה הרבה יותר טובה ונכונה מהרבה מאוד היבטים.
מיכל אברט קטן: קודם כל באמת העובדה שלמדינת ישראל יש היום תמונת מצב נכונה ועדכנית של מצבת העובדים הזרים בסיעוד.
מיכל אברט קטן: מה זה אומר?
מיכל אברט קטן: מדינת ישראל היום, ומר אהרן ברזאני, ראש המינהל, שהיה ראש אגף מת"ש לפני כן, בלחיצת כפתור היום מדינת ישראל יכולה לדעת כמה עובדים חוקיים עובדים בפועל בסיעוד, כמה שוהים בלתי חוקיים נמצאים בארץ, הם יכולים לדעת למעשה כמה השמות מקומיות מתבצעות, כמה יבואים מתבצעים, הם יכולים לדעת כמה מעסיקים מחליף עובד.
מיכל אברט קטן: זאת אומרת, אם הם יעשו בנתונים האלה שימוש מושכל, ואני מניחה שזה מה שהם הולכים לעשות, הם יוכלו להסיק הרבה מאוד מסקנות מתוך הנתונים הקיימים, מה שלא היה לפני כן.
מיכל אברט קטן: נזרקו מספרים, יש 10,000, יש 30,000, יש 40,000, היום יש תמונת מצב.
יעקב כץ: זאת אומרת שאם למשל, בהנחה שכולם הם טובי לב, כמו גב' שטראוס, כמו מר ברזאני, וכל החבורה באמת זה אנשים בעלי לב זהב ואתם נתקלים בבעיה, שיש לכם מקרה כזה או מקרה כזה או מקרה כזה וראינו היום מקרים ואין במאגר והמאגר לא מספק, כי המאגר זה אנשים שהם כבר ברחנים, אלה שכבר היו וכבר לא רוצים, מה עושים עם ה...
יעקב כץ: בהנחה שגם מהלשכות הם---
שושנה שטראוס: היה להם קשה, באו לבכות אצלנו, זה קשה, אתם רוצים שנמצא את העובדים שהם כבר בארץ ולשים אותם במקום חדש ואנחנו לא מכירים, מכירים רק את העובדים שלנו, אז אמרנו, טוב, נעשה שירות, לקחנו את כל העובדים שלא מועסקים ושהם היו מועסקים לפני 30 יום, זאת אומרת טריים, פשוט מישהו נפטר, מעסיק נפטר, יש לנו את כל מספרי הטלפון שלהם, יש כרגע אלף כאלה ויש אלף עובדים בארץ פנויים לעבודה.
מיכל אברט קטן: בהמשך אנחנו ניגע בנקודה הזו, אני רק אגיד, רק כדי לסבר את האוזן ודיברנו על זה בתחילת הסיור, אני מצפה מהאנשים שעוסקים בתחום לנקוט משנה זהירות כאשר הם באים וקובעים קביעות.
מיכל אברט קטן: אין פה מקום לניסוי וטעייה.
מיכל אברט קטן: במקרה של עובדים זרים בסיעוד, כל דבר צריך להיבחן ולהיבדק האם בסופו של דבר לא היא או הוא לא פוגע במטופל.
יעקב כץ: עוד שאלה, נניח שמצאת מישהו מתוך האלף שהוא כן מתאים, היא נתנה לך מספר טלפון, התקשרת ל-054... את מדברת איתה, 'את עבדת אצל מיסטר איקס, הוא נפטר, ואני צריכה, יש לי מישהו אחר'.
יעקב כץ: כשאת משימה אותו, האם את מרוויחה עליו כסף או לא?
יעקב כץ: לא משנה כמה.