GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אסתי אשל: היא באה, כמו שכתבת על כבד המשקל, הילדה שוקלת 59 קילו, אבל היא קודם כל באה לנסות להרים אותה, היא לא באה לבדוק באמת מה הצורך שלה ומה הייעוד שלה בטיפול בילדה.
אסתי אשל: בנוסף לזה, בגלל שהילדה לומדת בכיתת סי.
אסתי אשל: פי היא לא זכאית מטעם משרד החינוך לסייעת פרטית, כי בכיתות סי.
אסתי אשל: פי יש סייעות שהן לכל הכיתה והיא אמורה לקבל את המענה.
אסתי אשל: הילדה נמצאת עם צנתר, אותה סייעת לא מסוגלת לתת את זה, אין לה את ההכשרה…
יעקב כץ: אני אמרתי שאני רוצה את המקרה הזה, כי הוא מקרה של דוגמה.
יעקב כץ: ראינו היום כמה דוגמאות וזו דוגמה, אנחנו צריכים לנסות לראות מה אפשר לעשות, אנחנו בסך הכל רחמנים בני רחמנים.
ירון בן גרא: אין מענה כלכלי לאמהות---
גלעד נתן: צריך למצוא את העובד שיבוא ויישאר.
רננה לוי: אני לגמרי לא בטוחה שמבחינה מקצועית היה נכון לשים עובד זר ב---
יעקב כץ: יכול להיות שלא עובד זר, אבל צריך עובד ישראלי, אני לא יודע.
יעקב כץ: צריך לבחון את המקרה הזה לא בפורום הזה.
יעקב כץ: לא בפורום הזה.
אסתי אשל: לא נעים לי להגיד לכם, אבל אני הגעתי לעובד בלשכה לעובדים ישראליים ו---
יעקב כץ: את תבדקי את זה, רננה, בשבילי זה טסט קייס.
נוית שקד: מה שקורה לנו, הקשיים שאנחנו נתקלים אצל ילדים שיש להם צרכים מיוחדים, אנחנו נתקלים בעניין שיש טשטוש הגבולות של התפקיד של המטפלת בתוך המסגרת המשפחתית.
נוית שקד: הרעיון הוא שכולם גרים ביחד ואז ההורים חושבים, אם יש כבר בבית מטפלת, למה שלא תעזור גם עם הילדים האחרים, יש כל מיני עניינים סביב הנושא הזה.
נוית שקד: המטפלת צריכה להיות חלק מהמשפחה, היא צריכה להיטמע בתוך התא המשפחתי, היא לא זאת שמחליטה את ההחלטות.
נוית שקד: כמו למשל איפה שהיינו, אצל אווה, שיש אחד על אחד, המטפלת שם עושה הכל מ-א' עד ת'.
נוית שקד: במשפחה זה הפוך, היא מקבלת את ההוראות בדרך כלל מההורים.
נוית שקד: אצל ילדים יש תהליך גדילה טבעי שמלווה בשינוי ברמת התפקוד והצרכים.
נוית שקד: למשל ילד שפשוט עולה במשקל, ילד שהמטפלת התחילה לעבוד אצלו כשהוא היה בן 4 - 5, הוא גדל, העלה במשקל, אותה פיליפינית רזה כבר לא מסוגלת להרים אותו, אז היא נהיית פחות מתאימה.
יעקב כץ: אגב, איך מגיעים מהפיליפינים או מסרילנקה, או מכל מקום, הרוב נשים, הרוב גברים?
נוית שקד: הרוב נשים.
יעקב כץ: נשואות, לא נשואות?
יעקב כץ: יש להן משפחות, אין להן משפחות?
שושנה שטראוס: הרוב משאירים משפחה.
יעקב כץ: הכל בכל מכל כל.
ירון בן גרא: ההשכלה שלי היא במשאבי אנוש.
ירון בן גרא: אני לא בעל תפקיד, אבל מנהל תאגיד שנותן שירות של מטפלים זרים.
ירון בן גרא: המעורבות שלי דווקא בבעיות של העובדים הזרים מהרגע שהם מבקשים עבודה, עוד בחוץ לארץ, היא מאוד גדולה ולכן דווקא חשוב לי כן לדבר על המטפל הסיעודי מול העובד הזר.
ירון בן גרא: שאלת על הפרופיל; לרוב נשים, גילאי 25 עד 50, המזרח הרחוק, מזרח אירופה, מצב סוציו אקונומי נמוך, ברובן נשואות.
ירון בן גרא: המטרה העיקרית של המטפלים שבאים לארץ, הם לא באים לשם שמים, הם באים להתפרנס, הכוונות שלהם זה לעשות ניוד חברתי, זאת אומרת לעבור ממעמד נמוך למעמד ביניים, לפחות בדור של הילדים שלהם.
יעקב כץ: גם להתפרנס זה לשם שמים.
ירון בן גרא: בעבודה הזאת.
יעקב כץ: לא, בכל עבודה.
יעקב כץ: אני מרוויח כסף זה לשם שמים, כי אם לא הייתי מרוויח לא הייתי יכול לקיים את המשפחה שלי, אז אדם צריך להתפרנס.
יעקב כץ: אנחנו באים בטענות לחרדים שהם לא מפרנסים, אנחנו רואים בפרנסה חלק בריא של החיים, לא לראות את הפרנסה כמשהו שהוא אנטי---
מיכל אברט קטן: אין סתירה בין הדברים.
יעקב כץ: לא אין סתירה, יש קשר.
יעקב כץ: זה לא בא בשלילה, זה לכתחילה צריך להיות שאדם צריך לעבוד, אדם לעמל יולד.
יעקב כץ: צריך לעבוד, צריך להתעסק וצריך להרוויח וצריך לפרנס.
יעקב כץ: כתוב בגמרא, אישה נאה, דירה נאה, כלים נאים מרחיבים דעתו של אדם.
יעקב כץ: יש בית גדול, זה עושה להרחבת הנפש.
יעקב כץ: כתוב שהעניות מנוונת, אין עניות במקום עשירות, אני אתן לכם לקרוא איך חכמינו ז"ל ראו את הערך, לא צריך להיות עניים.
יעקב כץ: אדם צריך להיות ענו, אבל לא צריך להיות עני.
ירון בן גרא: הקושי הראשון שאנחנו מתייחסים אליו זה כאמור יכולת הסתגלות לתרבות שונה.
ירון בן גרא: האנשים מגיעים מתרבויות שונות, אני לא יודע כמה ביקרו כאן במדינות שנחשבות עולם שלישי, דפוסי ההתנהגות הם שונים, הרגלי האכילה שונים, היגיינה, נימוסים אחרים לגמרי.
יעקב כץ: העיקר שיהיה אורז.
ירון בן גרא: העיקר שיהיה את שק האורז בצד.
ירון בן גרא: תפיסת גודל האחריות האישית לחיי המטופל זה קושי עיקרי שאנחנו מתמודדים איתו, כי אם לא היינו נמצאים במצוקה, שאנשים מרשים לעצמם, כמו המקרה של שגית, לקום וללכת ולא משנה מה הסיבה כרגע, המטפל לא מצליח להבין שהבריאות של המטופל שלו לפעמים תלויה בידיים שלו.
ירון בן גרא: זאת אומרת, לא תיתן את האינסולין, זה יוביל לאשפוז ו---
מיכל אברט קטן: או להיפך, אפשר להגיד את זה גם מנקודת המבט השנייה.
מיכל אברט קטן: יש מטפלים, ובצדק, שחוששים.
מיכל אברט קטן: הם נשארים לבד עם אדם שתלוי בהם לחלוטין, גורלו וחייו נתונים בידיהם וזה פחד אלוהים.
מיכל אברט קטן: פשוט מפחיד.
יעקב כץ: נכון, והם לא רופאים, לא אחים ולא אחיות.
ירון בן גרא: הקושי השלישי הוא גבולות התפקיד ומידת החופש האישי בתוך המסגרת.
ירון בן גרא: פה אנחנו מתייחסים למה שנקרא עשה ואל תעשה, האם העובד מלכתחילה יכול בכלל לסרב כשמבקשים ממנו משהו, האם הוא כן צריך לנקות את הגינה, הרי הגינה היא חלק מהבית, המטופל יושב בבית, אם הבן מגיע, שזה הבן בסך הכל, הוא כן צריך לעשות לו קפה?
ירון בן גרא: לא צריך לעשות לו קפה?
יעקב כץ: התכוונת לומר שהבן יעשה לפיליפיני.
ירון בן גרא: כן, ויפנה אחריו.
יעקב כץ: כשאני בא לאמא שלי, אני תמיד שואל אותה, 'אפשר לתת לך משהו לטעום?
יעקב כץ: משהו לאכול?' למה לא? הכנסת אורחים.
מיכל אברט קטן: יש בני משפחה שאומרים, אנחנו הבאנו עובדת זרה, הם אומרים את זה עדין, לא נעים להגיד 'משרת', אבל הם מציגים את זה כך; אנחנו הבאנו עובדת זרה והיא אמורה לעשות את כל מה שאמא היתה עושה אילו היא היתה בריאה.
מיכל אברט קטן: כשאמא היתה בריאה, היינו באים כל הילדים ואוכלים ארוחת שבת והיא היתה מאכילה ומכבסת לנו.
מיכל אברט קטן: היתה כזו שאמרה ששלוש פעמים בשבוע היא היתה מביאה לאמא את הגיהוץ.
מיכל אברט קטן: אמיתי לגמרי.
יעקב כץ: אצל אברהם אבינו זה היה הפוך.
עמית סדן: אתם לא מבהירים להם, עושים להם תיאום ציפיות?
מיכל אברט קטן: בוודאי שכן, אנחנו פה בעצם מעלים את הבעיות שחלקן בעיות---
יעקב כץ: אצל אברהם אבינו כתוב שהוא גר בקרית ארבע, למה זה נקרא קרית ארבע?
יעקב כץ: כי באוהל שלו היו פתחים מארבעה צדדים, שכל מי שיבוא יכול היה להיכנס, שלא צריך יהיה להסתובב, שיוכל להיכנס מכל פתח.
עמית סדן: אין בחוזה איזה שהיא הגדרה של התפקיד?
ירון בן גרא: יש הגדרה, אבל אתה מבין שזאת הגדרה ערטילאית.
ירון בן גרא: אני חייב לספר שכל פעם שאני נתקל בבעיה, יש את עורכת דין איריס מעין, שהיא עוזרת לנו, כל פעם שפניתי קיבלתי מענה, אבל גם בחוק העובד הזר ובזכותון לעובד זר, יש משהו ערטילאי.
ירון בן גרא: כתוב שם 'העובד הזר ינקה בסביבת המטופל', אתה לא יכול לרדת לרזולוציות כאלה נמוכות ב---
עמית סדן: ברור שלא תגדיר בדיוק, אבל לבוא ולהגיד שהוא אמור לעשות מה שאמא היתה עושה, זה---
יעקב כץ: היא מספרת שיש כאלה.
עמית סדן: לא, ברור לי שזה מקרה קיצוני---
יעקב כץ: תתפלא, זה לא מקרה…
מיכל אברט קטן: אני אומרת, אצלנו בלשכה זה אחד ממקומות העבודה הנדירים שאתה נותן לעובד שלך, אני, כמנהלת לשכה פרטית, טלפון צמוד, אז בדרך כלל המעסיק בודק כמה שיחות אישיות הוא עשה.
מיכל אברט קטן: אצלנו זה שואף לאפס, אפס, הן לא מדברות בכלל שיחות פרטיות.
מיכל אברט קטן: אם אני מוציאה סטטיסטיקה, זה רק עם לקוחות, כי זה כל היום 'עשו לי', 'שתו לי ואכלו לי ואמרו לי', שלא בא לה לדבר לא עם הילדים ולא עם הבעל, היא רק רוצה להגיע הביתה.
מיכל אברט קטן: כמעט ואין שיחות פרטיות בניידים שלהם.
ירון בן גרא: הקושי האחרון הוא ההתמודדות עם בני המשפחה.
ירון בן גרא: עוד פעם, מידת המעורבות של המשפחה.
ירון בן גרא: אצל שגית ראינו מעורבות שהיא מהבוקר עד הבוקר.
ירון בן גרא: מי הוא המעסיק?
ירון בן גרא: שוב, בהיעדר משהו ברור, הרבה פעמים אנחנו לא יודעים מי הוא המעסיק.
ירון בן גרא: כלומר המטופל הוא מטופל ואז יבוא בן אחד ויגיד 'טוב, אני רוצה שאתה תקום ב-7 בבוקר', ויבוא בן אחר ויגיד 'אני רוצה שאתה תקום ב-9', ואיפה המטפל נמצא במקום הזה?
ירון בן גרא: זה קושי שאנחנו מתמודדים איתו בצורה יום יומית ולבד זה מאוד מאוד קשה לנו.
ירון בן גרא: כלומר בהיעדר משהו מאוד חד משמעי, מאוד קשה לנו להתמודד עם המשפחות.
עמית סדן: אי אפשר להגדיר את זה מראש מול המשפחה?
ירון בן גרא: מנסים, מנסים.
עמית סדן: אבל אז בא הבן השני ועדיין מנסה?
ירון בן גרא: חוק, כמו חוק, הוא נתון לפרשנות.
ירון בן גרא: כל אחד מפרש את זה איך ש…
עמית סדן: אתה חותם עם אחד, השני עדיין יכול לבוא.
יריב לוין: הרבה פעמים המעסיקים אומרים, 'היא באה לעבוד 24 שעות ביממה, לא?', הם חושבים שיש להם איזה שהיא פונקציה שבאה לעבוד, אין מנוחה, אין כלום, לעבוד.
ירון בן גרא: התאמת המטפל למטופל הסיעודי, זה מה שנקרא פרופר כח אדם.
ירון בן גרא: אז הנוהל כן ביקש מאיתנו, תעסיקו אנשי מקצוע ואנחנו מנסים, אבל בכל זאת אני רוצה להגיד שכח אדם...
ירון בן גרא: כשאני התחלתי ללמוד בתחום, אז הסתכלו עליי ואמרו לנו, 'כח אדם זה לא מדויק.
ירון בן גרא: אתה רוצה מדע מדויק?
ירון בן גרא: לך תלמד משהו אחר'.
ירון בן גרא: אז מלכתחילה הקושי הוא במהות של העיסוק הזה.
ירון בן גרא: החומר הוא חומר גלם---
רננה לוי: סליחה שאני קוטעת אותך, יחד עם זה הרשות השכילה להבין שבגלל מורכבות העניין היתה בקשה מפורשת של נוהג שבנושא של טרום השמה תהיה עובדת סוציאלית שתעשה את האבחון ואת הבדיקה המקדימה כדי שההתאמה תהיה אופטימלית.
ירון בן גרא: נכון, זה מאוד יסייע, אבל אמרתי, כח אדם זה לא מדע מדויק.
רננה לוי: אבל המיומנויות והכישרון והניסיון של עובד סוציאלי יכול בהחלט להביא את זה לרמות גבוהות של הצלחה.
ירון בן גרא: זה, דרך אגב, אחד האלמנטים בנוהל שממש שינה לנו את כל תרבות העבודה.
יריב לוין: להשלים את דבריך, ירון.
יריב לוין: רננה, בהקשר למה שאמרת, כשאני פונה למשפחה, העובדים הסוציאליים שלי מנסים לעשות את ההתאמה, אני אומר להם דבר אחד, הכי אמיתי שבעולם; על הכל אני יכול להתחייב לגבי העובד, שיהיו לו את הכישורים ואת היכולות ואת הגודל ואת המין ואת המצב האישי, כך או כך, הכל אני יכול להתחייב, דבר אחד אי אפשר להתחייב בתחום שלנו, וזה מתחבר לדברים של ירון, על איך יתחברו הנפשות, בין המעסיק לבין העובד.
יריב לוין: אתה יכול להתאים את העובד ולהכשיר אותו הכי טוב שבעולם, הוא נוחת, ברגע שהוא נוחת, הוא יכול לבוא ומה לעשות, רובם הם עובדי אלילים, עם כל המשמעויות, הם נכנסים לבית ואומרים 'אני לא מרגיש פה בנֹח', ואתה לא תזיז ותשנה את הדעה שלו במילימטר.
יריב לוין: וזה קורה.
ירון בן גרא: אז מה שבעצם קובע את ההתאמה לעבודה זה קודם מבנה האישיות.
ירון בן גרא: אז אמרתי בהתחלה, מבנה אישיות זה משהו שמאוד מאוד קשה לאבחן.
ירון בן גרא: הכלים שיש לנו היום לאבחן זה גם לראיין עובדים זרים בחוץ לארץ, גם לראיין עובדים זרים פה בישראל---
יעקב כץ: בחוץ לארץ לפי החוק אתם מחויבים לראיין.
ירון בן גרא: אנחנו לא מחויבים לראיין.
שושנה שטראוס: הם עובדים עם בוחנים מלשכה זרה, שהם מתקשרים איתה והם אמורים באמת ל… ויש שנוסעים לשם לפעמים, אבל ברור שבדרך כלל הלשכה ה---
יעקב כץ: אגב, לכל אחת מהלשכות פה יש לשכה מחוץ לארץ, בפיליפינים, או שכולם עובדים עם ה---
מיכל אברט קטן: אלה לא חברות שלנו.
ירון בן גרא: כל מדינה מציעה מספר חברות כח אדם, לבחירתך.
יעקב כץ: אתה עובד מולן?
ירון בן גרא: אני עובד מולם.
יעקב כץ: לכם אסור לפתוח שם לשכה.
ירון בן גרא: אסור חוקית.
ירון בן גרא: לי אסור להיות בעל---
יעקב כץ: מותר לך לנסוע לשם, לדבר עם העובדים?
ירון בן גרא: כן, וזה אנחנו עושים, כדי לצמצם את הפער בין הרצוי למצוי.
ירון בן גרא: אנחנו משתמשים היום באינטרנט, יש לנו וידיאו, אנחנו יכולים לעשות מגעים טרם הגעת העובד לישראל.
יעקב כץ: יש עדיין רצון גדול של הרבה אנשים בפיליפינים, או בסרילנקה... מאיפה אתם מביאים היום?
ירון בן גרא: היום, נפאל כבר לא.
ירון בן גרא: היום הרוב מתייחס להודו, פיליפינים וסרילנקה ומזרח אירופה.
יעקב כץ: אבל הבחורה שראינו עכשיו אצל הבחורה הראשונה, היא מהודו.
ירון בן גרא: כן, השנייה היתה מאוקראינה.
יעקב כץ: לא ראינו פיליפינים היום.
יעקב כץ: ממזרח אירופה מגיעים?
ירון בן גרא: ממזרח אירופה מגיעים, אבל יש אזורים במזרח אירופה, למשל ההונגרים, לא מגיעים לישראל.
יעקב כץ: מר ברזאני עדיין לא סיפר לנו על מה הם תובעים אתכם.
ירון בן גרא: חובת הלשכה כמובן בהתאם לנוהל.
ירון בן גרא: לפני הנוהל לא היה הכרח על הכשרות, היום יש הכשרות והיום גם אנחנו, התאגידים, שותפים להכשרות.
ירון בן גרא: כלומר לא היה צריך לכפות עלינו כי גם אנחנו ביקשנו שתהיה הכשרה כזאת.
ירון בן גרא: אני הייתי בוועדה שאתה ניהלת, אדוני, בעניין ההכשרות, ההכשרה הבסיסית לעובד בארץ המוצא, ההכשרות, להבדיל ממה שנאמר שם, הן כן מפוקחות.
ירון בן גרא: אני בעצמי, כשיצא הנוהל השכלתי לנסוע להודו, להקים חברה שמכשירה, יש פה גם ספר שמתייחס לזה, זה באנגלית, אם תרצי.
ירון בן גרא: השגרירויות שלנו, אני לא מבין למה, אבל הן קיבלו את התפקיד על עצמן, הן שולחות נציג שמצלם, הן שולחות נציג שכן יהיה מעורב בלימודים, ומאשרים את המוסד המכשיר.
ירון בן גרא: הביקור שנקרא 'טרום השמה', זה ביקור שמספק לנו הרבה מאוד מידע, הוא נותן לנו מידע על הצורך הפיזי של המטופל, הוא נותן לנו מידע על האופי של המטופל, הוא נותן לנו מידע על הצורך הרגשי, כלומר אם האדם רוצה גם מישהו שיישב וידבר איתו או אם הוא רוצה מישהו שכל היום הם יתעלמו אחד מהשני, וכמובן המורכבות המשפחתית, כמה ילדים יש והאם הם תומכים.
ירון בן גרא: אז מנגנוני בקרה, בהתאם לנוהל.
ירון בן גרא: יש היום דף מידע שהנוהל קבע שאנחנו צריכים לספק למעסיקים.
ירון בן גרא: זה חלק שעובד מצוין.
ירון בן גרא: אנחנו נותנים הצעה כתובה, לשאלתך, ההצעה מפרטת לאיזה סוג עבודה אתה מגיע, אם אתה בא לעבוד עם ילד, אם אתה בא לעבוד עם קשיש---
עמית סדן: יש משהו אישי, בטלפון?
עמית סדן: או בווידיאו?
ירון בן גרא: כן.
ירון בן גרא: הוא מדבר עם המשפחות גם.
ירון בן גרא: למשל הביקור הראשון שהיית, שגית---
עמית סדן: יש כאלה שבאים ואומרים, 'בסדר, אפשר להתחיל', והם כבר יודעים---
ירון בן גרא: כן, הם לא מפחדים, הם יודעים שהמעסיק הקשה הוא כרטיס כניסה לישראל, שהם יודעים, 'אני אעבוד חודש ואני אצא'.
יעקב כץ: הוא מרים טלפון ללשכה ואחר כך הוא מרים טלפון לקו לעובד והם אומרים לו, 'אתה לא חייב, אתה יכול להיכנס ואנחנו נסדר לך---
שושנה שטראוס: אני רוצה לומר שאנחנו ראינו אישה שעובדת במסירות, שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה, בפריפריה, שזה כנראה מאוד מאוד קשה פה להיות, ושאלנו אותה 'למה את לא עוזבת?' והיא אמרה, 'אני צריכה לעבוד, אני מפרנסת משפחה'.
שושנה שטראוס: ואמרו לה 'למה את לא רוצה להסתובב במדינה?
שושנה שטראוס: '
רננה לוי: שושנה, אצלה לקחנו דוגמה שהיא מעל 51 חודש.
רננה לוי: כי אם היא עוזבת---
שושנה שטראוס: אמרנו ארבע שנים.
ירון בן גרא: אבל בסך הכל בארץ היא אולי שבע שנים.
רננה לוי: אם היא עוזבת, היא הולכת הביתה.
מיכל אברט קטן: יש הרבה מאוד מטופלים בצפת ובקרית שמונה ובעכו ובכרמיאל ויש גם סיפורי הצלחה.
שושנה שטראוס: אם אנחנו אומרים שכל עובד זר מגיע---
מיכל אברט קטן: לא, לגמרי לא.
יעקב כץ: לדוגמה, אסתי למשל פגשה חמש נשים, אבל אף אחת לא התאימה.
יעקב כץ: היא פגשה חמש נשים.
יעקב כץ: אני מדבר על העובדה שיכולת לבוא במגע עם חמש נשים שאפשר היה לבחור אולי את הפוטנציאל ואת ההתאמה הייחודית.
יעקב כץ: הם לא התאימו, אבל היה מרחב שהיה קשר.
יעקב כץ: אי אפשר להגיד שאין קשר, זאת אומרת שאם מישהו פונה אליכם היום, אתם יכולים לשלוח אליו מישהו מהמאגר.
יעקב כץ: זה לא שאין לכם.
יעקב כץ: אני לא יודע על מה אתם מתלוננים, אבל לא משנה.
ירון בן גרא: לא הרבה, אבל יש.
ירון בן גרא: נציגי השגרירויות שלנו, לשמחתי, שוב, קיבלו על עצמם את התפקיד.
ירון בן גרא: לא בחיוב, כדי באמת לעשות שירות, הם מראיינים את העובד טרם כניסתו לישראל.
יעקב כץ: זאת אומרת, האמירה של חבר הכנסת אורון בכנסת, שיש פה מערכת אפורה שאת אלה מסלקים ומביאים חדשים, דלת מסתובבת---
מיכל אברט קטן: דלת מסתובבת זה מושג שמעולם לא היה נכון לגבי סיעוד.
יעקב כץ: למה הוא לא נכון?
יעקב כץ: דיברו רק על הסיעוד, כי במקומות אחרים הרבה יותר מקפידים.
גלעד נתן: כשתפסו ברשות ההגירה, כשחברה מסוימת שעבדה עם חירשים, אז היה 'תחתום לי, אני אשיג לך עובד'.
מיכל אברט קטן: זה לא דלת מסתובבת, זה פליינג ביזנס.
גלעד נתן: אני נמצא בקשר עם משרד החוץ, זה די בעייתי.
גלעד נתן: בחלק מהמקרים אין להם את ההכשרה המתאימה, בחלק מהמקרים אם העובד לא מתאים, בא משרד הפנים אומר 'לא, אתם תכניסו את העובד הזה לארץ', אין להם שום אמצעים לבדוק את הבדיקות הרפואיות והם אומרים לי את זה, אין להם שום אמצעים לבדוק את ההכשרות בחלק מהמקרים.
גלעד נתן: אני עובד עם משרד החוץ גם כן---
ירון בן גרא: מה שאמרת הוא נכון, למה אין להם?
ירון בן גרא: כי אף אחד לא ביקש מהם, אף אחד לא קבע להם נהלי עבודה, אף אחד לא גייס אותם לטובת.
ירון בן גרא: ..
ירון בן גרא: אבל אני רוצה להגיד לך ש---
גלעד נתן: אבל ראש רשות ההגירה דיבר שבועיים לפני שהוא קם והלך, זה תחביב שלו לעבור תפקידים בערך אחרי שבועיים, נגד זה שיהיה קונסול לעבודה, אין.
גלעד נתן: לקונסול בשגרירות יש עוד כמה דברים חוץ מלראיין עובדים זרים.
ירון בן גרא: ברור, ברור, אבל בכל זאת הם מוצאים זמן.
ירון בן גרא: אני יכול לספר לך שבהודו יצאו מניו דלהי, הקונסולית נסעה לסרילנקה, יחד עם המנהל הכללי של האגודה, היא עשתה סיור בכל מרכזי ההכשרה, בדקה אותם, ראתה בצורה מסודרת ו---
מיכל אברט קטן: אם אנחנו נצטרף לדברים שאתה אומר, שהם נכונים, אז זה בדיוק המקום לבוא ולהגיד שחייבת להיות בקרה של המדינה על העובד טרם הגעתו לישראל.
מיכל אברט קטן: אני לגמרי מסכימה איתך.
יעקב כץ: שאלה אינפורמטיבית, הלשכה שלך, בשנה האחרונה, ב-2010, כמה עובדים היא הביאה מחוץ לארץ?
מיכל אברט קטן: בהתאם למכסה, 75.
יעקב כץ: לך אסור להביא יותר מ-75?
מיכל אברט קטן: בגלל זה אמרתי את המכסה.
יעקב כץ: אבל את ה-75 שלך הבאת.
מיכל אברט קטן: הבאתי.
יעקב כץ: ואתה, 'יד ביד'?
ירון בן גרא: לי מותר להביא 90, אנחנו הבאנו עד עכשיו אולי 65.
יעקב כץ: ב-2010?
ירון בן גרא: מיוני 2010.
יעקב כץ: אז אנחנו כן רואים שמביאים עובדים מחוץ לארץ, זה לא כצעקתה.
מיכל אברט קטן: בוודאי שמביאים.
ירון בן גרא: כן, גם לעובדים מקומיים אנחנו נותנים עבודה.
מיכל אברט קטן: אז נעשה רגע פאוזה להשמות המקומיות בהתאמה ונחזור.
אריאלה בן צור: אנחנו נעשה את זה קצר.
אריאלה בן צור: בוא נשים רק את הקטע הכלכלי בצד ונדבר על הקטע של המעסיק.
אריאלה בן צור: בסך הכל בסופו של דבר כל התהליך נכנס על מנת שנוכל לתת מענה למעסיק.
אריאלה בן צור: ההשמות המקומיות, היתרונות שלהם: כמובן שטוב מראה עיניים, מטופל שרואה, יודע.
אריאלה בן צור: יש פה איזה שהוא תיאום ציפיות, אתה מדבר איתו, מסביר לו וגם המטופל וגם המטפל יודעים בדיוק לקראת מה הם הולכים.
אריאלה בן צור: העובדים שנמצאים בתוך המאגר בארץ מכירים כבר את אופי העבודה, את התרבות הישראלית, מכירים איך כל מיני, קופת חולים, כמובן השפה, יכולת לתקשר עם הסביבה והעניין הלא פחות חשוב זה המלצות ממעסיק קודם וכמובן הזמינות, היכולת לתת מענה היא מהרגע להרגע.
אריאלה בן צור: הזמינות חשובה הרבה לפעמים לתת מענה.
אריאלה בן צור: החסרונות, יש מצוי ויש רצוי.
אריאלה בן צור: כיוון שבדיני נפשות עסקינן, אז יש לנו בהחלט רצון לתת עובד שמתאים, וזה מבחינת מנטליות, משקל, גובה, שפה.
אריאלה בן צור: לצערנו הרב, כשמעסיק פונה אליך, אתה אומר 'זה מה יש לי', ועם מה שיש, אתה צריך איכשהו למצוא את ההתאמה.
אריאלה בן צור: יש היום סגנון חדש, אנחנו קוראים לזה 'דירה להשכיר'.
אריאלה בן צור: העובד מגיע למטופל, אנחנו מזיעים, מביאים, אחרי שהסברנו ואמרנו, הוא מגיע למטופל, המטופל מתקשט לקראת בואו של העובד, רוצה למצוא חן בעיניו והדירה לא נאה בעיניי וגם לא השכנים, וכך המטופל הזה לפעמים עובר שתיים, שלוש, ארבע פעמים את האנשים שנכנסים אליו, דקה וחצי מסתכלים, רואים, הם עושים להם מבחן איי.
אריאלה בן צור: בי.
אריאלה בן צור: איי.
אריאלה בן צור: העובדים עושים מבחן למעסיק.
אריאלה בן צור: יש חוסר נכונות לעבוד בפריפריה.
אריאלה בן צור: זו מין אכיפה שנותנת אפשרות לא להיכנס לעניין של ה...
אריאלה בן צור: אבל יש פה נטייה לעבוד במרכז הארץ.
אריאלה בן צור: לא שזה יותר קל, אבל יש איזה תפיסה שזה קרוב לכנסיות ו---
יעקב כץ: ועבודה נוספת יותר קלה.
אריאלה בן צור: וגם עבודה יותר קלה.
אריאלה בן צור: לפריפריה?
אריאלה בן צור: 'לא, זה רחוק לי', מה זה רחוק?
אריאלה בן צור: שעה מתל אביב, שעה וחצי מתל אביב.
אריאלה בן צור: אני שלוש פעמים בשנה נוסעת לפיליפינים, העובדים מגיעים רק לריאיון 4-5 שעות, רק לריאיון עצמו, ממקום המגורים שלהם---
יעקב כץ: כבר אמרנו ש...
יעקב כץ: חבל על הזמן.
יעקב כץ: אנחנו לא מחנכים את כל העולם.
יעקב כץ: אז אנחנו מטומטמים, מה את רוצה מהם?
יעקב כץ: למה שלא ינצלו אותנו?
אריאלה בן צור: יש קושי בהכנסת עובד מתוך המאגר---
יעקב כץ: דרישות שכר גבוהות יותר.
אריאלה בן צור: ויש פה דרישות שכר, עניין של היצע וביקוש.
אריאלה בן צור: כמובן שזה גם בא על חשבונם של מטופלים בעלי הכנסה נמוכה.
מיכל אברט קטן: פה אני חושבת שגם ירון וגם רננה ידברו בנושא, אבל אנחנו רק ניגע בזה בגדול.
מיכל אברט קטן: באמת הקושי הזה של ביצוע השמות בפריפריה ואצל מקרים חריגים הוא קושי שגם הרשות מודעת לו וברור שצריך לנסות ולבצע חשיבה משותפת---
יעקב כץ: הוא קושי חוקי, זה שבית המשפט העליון אמר ש---
מיכל אברט קטן: איך באמת אפשר לעזור למטופל ולעובד להישאר.
יעקב כץ: יש לי שאלה, מי הופיע בבית המשפט העליון כשבית המשפט העליון אמר שאין כבילה?
שושנה שטראוס: קורן.
יעקב כץ: וכשאמרו לשופטת בייניש, 'מה יעשו כל המטופלים, אם כולם יברחו למרכז', מה היא אמרה?
שושנה שטראוס: אני יכולה להגיד לך, גם לפני שביטלו את הכבילה, שבתוכה לא היה לו מעסיק, הוא היה קם והולך.
שושנה שטראוס: המדינה התמלאה עובדים זרים שלא כדין---
יעקב כץ: אבל היה למשטרה, אם היתה תופסת, היא היתה יכולה---
שושנה שטראוס: איצ'ה כל השנים מוציא את העובדים מהארץ---
יעקב כץ: אבל אדלשטיין אומר שבדקות הם מוציאים ובתוך יומיים הם מעיפים מהארץ.
יעקב כץ: במידה והם תופסים מישהו---
שושנה שטראוס: שהוא בלתי חוקי.
שושנה שטראוס: אנחנו, כמדינה, חייבים ליצור מצב שלא יהיו הרבה עובדים בלתי חוקיים כי כשיש עשרות אלפי עובדים לא חוקיים, אנחנו---
יעקב כץ: אני שואל שאלה, מה זה יעזור החוק שאנחנו מחוקקים כרגע, אם את אומרת שאין נפקא מינא---
מיכל אברט קטן: ההקבלה היא מחוז משרד הבריאות.
יעקב כץ: אבל מה זה יעזור...
יעקב כץ: אדם לא---
גלעד נתן: אתה הגעת עכשיו למעביד איקס ועכשיו עד שאתה יוצא מהארץ תעבוד אצל מעביד איקס.
גלעד נתן: עכשיו אנחנו באים ואומרים 'יש לך אזור, יש לך מגזר', אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שאל"ף זה לא מדויק, כי הוא יכול לנוע באזור---
שושנה שטראוס: לטעמי אותן בעיות יהיו.
יעקב כץ: היא אומרת שגם כשחשבו שיש כבילה, עוד יותר, כבילה לאותו מעסיק, אנשים הלכו בחזרה ל...
יעקב כץ: מה יגרום לכך שאותו מיסטר איקס שהגיע אליה, או בחורה, לא תיקח את החפצים, תברח לתל אביב ולך חפש אותה.
שושנה שטראוס: אני לא סיימתי.
יעקב כץ: מה יש שונה היום ממה שהיה פעם?
ירון בן גרא: האכיפה.
שושנה שטראוס: הכבילה הגיאוגרפית, אני לא בטוחה שזה כל כך...
שושנה שטראוס: כי ההטבה השנייה קובעת שעובד יכול תמיד ללכת ולהסתובב ופשוט להגדיל את הכמות של הבלתי חוקיים בארץ.
שושנה שטראוס: ברגע שהעובד הוא בלתי חוקי, אז הוא כבר ייכנס ויעשה כל דבר, כי הוא כבר איבד את האפשרות לצאת בצורה מכובדת.
שושנה שטראוס: עדיף לי בתור מדינה ליצור תמריצים חיוביים כדי שעובד ירצה להישאר חוקי.
שושנה שטראוס: הדבר השני זה שעובד זר, נגיד שהוא מפחד והוא יישאר אצל המטופל הזה שלא טוב לו שם, והם לא מתאימים, והוא יישאר ויטפל באדם קשיש או סיעודי.
שושנה שטראוס: זה לא סוג טיפול שאפשר לתת בכח, וזה לא טוב ל---
יעקב כץ: אולי אפשר לפתוח קורסים בפיליפינים לחינוך יהודי, אהבת הזולת, אהבת לרעך כמוך.
יעקב כץ: זה ייתן המון תעסוקה לישראלים, שייצאו לפיליפינים לחנך.
שושנה שטראוס: הדבר השלישי, מה שאמרו פה, זה זיווג.
רננה לוי: אני חושבת שבצד הענישה אנחנו כרגע מנסים לבחון תכנית אחרת, חלופית, שבעצם תבדוק איך אפשר לתת להם... הרי יש חשיבה של אדם שנקרא מאסלו ואמר שאדם, איש ארגון, יש רגע מסוים שהצרכים שלך ממומשים, השגת את הכסף, אתה כבר בטוח בכסף ואתה עובר לשלב הבא.
רננה לוי: אצל העובדים הזרים, ברגע שהם מבינים שהכסף הוא כבר בכיס שלהם, הם עוברים לשלב הבא והשלב הבא זה חברים, זה חברה, זה הנאה.
רננה לוי: אז אם אנחנו נשכיל, ואני חושבת שאנחנו מנסים לחשוב על זה ברשות, איך לעשות את זה---
יעקב כץ: אולי לבנות כפר פיליפינים שהם יחושו פה קרוב.
יעקב כץ: אולי בכל עיר להצמיד לה כפר סרילנקי.
רננה לוי: אולי אנחנו נפתח תרבות של---
יעקב כץ: להקים פסלים של בודהה.
מיכל אברט קטן: ---קהילה שם, הרכזים שלהם לא יהיו בערים הגדולות.
מיכל אברט קטן: יש הרבה מאוד היגיון במה שאומרת גב' , מפני שאם למשל הם לא יצטרכו לנסוע רק לחיפה, אלא אנחנו נבנה איזה שהיא רשת חברתית, מקום ש...
מיכל אברט קטן: אני רוצה להגיד לך שלמשל בנצרת עלית יש סיפור הצלחה.
יעקב כץ: מה הצלחה?
יעקב כץ: כי יש הרבה.
מיכל אברט קטן: לא, הן נפגשות פעם בשבוע, הן שותות קפה, הן מדברות, הן מתאווררות.
יעקב כץ: רננה, לפי לוח הזמנים שלך, איפה אנחנו?
רננה לוי: בעוד 20 דקות מסיימים.
יעקב כץ: כמה מלות לסיכום, כי קלטנו.
רננה לוי: אז בוא נסגור, עובד זר או ישראלי, עשינו?
יעקב כץ: תסגרי את זה.
יעקב כץ: אני לא קולט שום דבר ואני מהמוכשרים פה.
יעקב כץ: אז בואי תגידי לי עכשיו במלת סיכום, איזה דבר רצית לומר שלא ראינו, שאת רוצה שייחרת בלבנו ובשכלנו.
יעקב כץ: אולי תספרי לי רק על מה אתם תובעים את המדינה.
יעקב כץ: אולי אני אעמוד לצדכם, אני אבוא בתור עד תביעה.
מיכל אברט קטן: אנחנו תובעים את המדינה על כך שאין לנו היום אפשרות לתת שירות למטופלים שלנו.
מיכל אברט קטן: יש לנו שלושה מקורות, מהם אנחנו יכולים לתת ללקוחות שלנו שירות, האחד זה להביא להם עובד מחוץ לארץ, השני הוא להביא להם עובד מקומי---
ירון בן גרא: לא, מהמאגר שלנו ומהמאגר הכללי.
מיכל אברט קטן: אין, המאגר שלנו זה המאגר שלהם.
יעקב כץ: זאת אומרת, ה-75 עובדים שאת הבאת בשנה שעברה, אני מדבר רק עלייך, ניקח אותך בתור דוגמה, את היית צריכה בעצם לתת תשובה ליותר מ-75 אנשים וה-75 שלך לא הספיקו וגם מה שקיבלת מהמאגר לא סיפק את התשובה.
מיכל אברט קטן: יתרה מזאת, המדינה קבעה, ובצדק, כל מיני כללים על מנת לוודא שהלשכות תפעלנה קודם כל לתת עבודה לעובדים שלהם, שלא יהיו להם עובדים שנזרקו לרחוב ללא עבודה ורק אחר כך, אם יש צורך אמיתי, היא תביא מחוץ לארץ.
מיכל אברט קטן: בפועל, אני, באופן אישי, אם אתה כבר שואל, עומדת היום על 99% השמה באופן רצוף, לא חודש כן חודש לא, כבר שישה חודשים ברציפות על 99% השמה, שזה סיפור הצלחה, שאנחנו עובדים באמת בכל אזור הצפון, אין לי עובדים במאגר המקומי שלי, נגמרה לי המכסה, הנה אחת הלקוחות, ועוד ניתקל בהרבה כאלה---
יעקב כץ: ואין לך למי לפנות.
מיכל אברט קטן: אין, אני לא עובדת.
מיכל אברט קטן: אנחנו לא עובדים.
מיכל אברט קטן: יש לי פניות ממטופלים שמקבלים היתר זמני, הם חייבים רק השמה מקומית.
מיכל אברט קטן: יש לי פניות של עובדים שרוצים לצאת לחופשה---
יעקב כץ: ואז מה את עושה?
יעקב כץ: את פונה למי?
יעקב כץ: לגב' שטראוס או לרננה?
מיכל אברט קטן: אין למי.
יעקב כץ: יש מישהו שהוא---
שושנה שטראוס: היא פותחת את האינטרנט, באינטרנט נמצא---
אהרן ברזאני: הנושא תלוי בבית משפט.
יעקב כץ: מר ברזאני, אני רוצה לדעת.
מיכל אברט קטן: לגמרי.
מיכל אברט קטן: היא אמרה 'היא פותחת את האינטרנט ופונה למאגר הארצי'.
מיכל אברט קטן: הושבתי את כל הרכזות שלי, קיבלו ממני את המאגר הארצי ולא הגיעה לכאן אף עובדת.
יעקב כץ: רגע, למי פנית אז?
מיכל אברט קטן: אין יותר לאן לפנות.
מיכל אברט קטן: אמרו לי לחכות עד אחרי---
יעקב כץ: מר ברזאני, למי פונים אז?
יעקב כץ: נניח שיש עכשיו מקרה נורא ואין לה---
הני נאיף: היא פונה לבית המשפט.
מיכל אברט קטן: אני פניתי לראש המינהל, לפני שפניתי לבית המשפט ואמרתי לו 'זאת המצוקה שלי'.