GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב כץ: ופה צריך להיות מספיק גמישים כדי שלא, אם תגיד לי עמית, כצל'ה, אני על הדבר הזה לא הולך בשום פנים, הכל יחופש מתוך המתווה, אני אומר לך שהיום אני נערך לחקיקת חוק שלגבי התושבים החקלאים של גוש קטיף, שיזדקקו לידיים עובדות כפי שהיה בעבר, ועד שהם הקימו את נחלתם משום מה הם נכנסו לתוך מערכת שהמערכת השתנתה, מדינת ישראל במידה ויהיה מתוך המערכת – טוב, ואם לא יהיה, היא תייבא, תוסיף על המתווה הקיים את הכמות שתידרש.
יעקב כץ: אתה רוצה שאני אביא את זה ככה?
יעקב כץ: אני מחתים את כל חברי הכנסת, קדימה.
יהודית כרמי: אני רוצה להוסיף לעמית משהו.
יהודית כרמי: עמית, אנחנו לא יכולים, מתוך המכסה הקיימת, ליצור כאן את האפליה בין מפוני גוש קטיף, שהוא כבר שלוש שנים בפעילות, לבין חקלאי חדש, אני לא יכולה.
יהודית כרמי: המכסה עצמה, השמיכה היא קצרה, אני צריכה לחלק אותה באופן מאוד שוויוני ולכן, שוב, אני אחזור על זה שאנחנו נשמח אם תהיה תוספת נפרדת, 50 או 100, נוכל לחלק אותה, כמובן כמו שאמרתי נעשה את זה סביר נניח על בסיס כמו הקודם שזה לא לעשות עליהם את אחוז הקיצוץ, לעזור להם לפחות לשנה הראשונה.
עמית סדן: אז השאלה שלי עכשיו, מה זה השנה, כאילו, על כמה, איזה תקופה אנחנו מדברים פה, אנחנו עכשיו חמש שנים אחרי.
אוריאל אבני: כן, אבל יש היקף לא מבוטל של חקלאים שלא חזרו ואמורים לחזור עכשיו.
אוריאל אבני: אז חוזר עכשיו, עוז יחזור לאן שהוא יחזור, אז הוא צריך לקבל את הגיבוי שלו.
עמית סדן: אז השאלה, עד מתי אתם רוצים עכשיו, לעשר השנים הקרובות?
יעקב כץ: מדובר כרגע בכמה עשרות שאל"ף, הקצו אותם שיש לנו כרגע את האפשרות להביא לכאן.
יעקב כץ: מדובר פה ביחידים.
עמית סדן: אם מדובר ביחידים אז אפשר להסתדר.
יעקב כץ: אבל היחידים האלה, לא, אתה לא שומע.
יעקב כץ: אתה לא שומע.
יעקב כץ: היחידים האלה, לגבי אותו חקלאי שמגיע אחרי חמש שנים אל הנחלה שלו, תאר לך שאחרי כל מה שהוא עבר, הלא מדינת ישראל עברה תהפוכות, נחתם ההסכם הזה על המתווה היורד, תוך כדי, בזמנו לא היה את המתווה הזה.
יעקב כץ: נחתמו כל מיני הסכמים, החקלאי בעקבות הצרות שהיו, לא הצליח להקים את נחלתו מחדש והוא עכשיו רק נכנס בגלל אלף ואחת סיבות.
יעקב כץ: הוא בא אחרי.
יעקב כץ: הוא יבוא היום להתחיל לפתוח את המשק שלו, הוא רוצה להתחיל לטעת, לזרוע.
יעקב כץ: ישראלים הוא לא יכול, הוא בא אל עובדים, אומרים לו – יש מתווה יורד, אין לנו בשבילך בתוך המערכת הקיימת, על כל עובד רבים מאוד ואם אלו כאלה שנמצאים במערכת ונפלטו, הם לא באו אליך, הם ברחו מאחרים הם לא יבואו אל החדש.
יעקב כץ: פה צריך להביא אותם מחו"ל עם הברקות, לכמות הנדרשת.
יעקב כץ: אני אומר שזה מינימום שאנחנו יכולים לעשות עבור מספר החקלאים המצומצם שחוזר סוף סוף לקבל איזה שהם צל של חיים, שלא יתחילו עוד פעם לעבוד.
יעקב כץ: אני כבר רואה עוד פעם את כל הבעיות עם זה.
יעקב כץ: קצת להיות, על זה אומרת המשנה בפרקי אבות, דרך טובה שידבק בה אדם, לב טוב.
יעקב כץ: גם לב צריך, לא רק עין טובה, חבר טוב, שכן טוב, הרואה את הנולד, גם לב צריך, גם לב צריך.
עמית סדן: קודם כל, שלא ישתמע שאין לי.
יעקב כץ: לא, יש לך לב, אבל אנחנו לא מדברים באלפים.
עמית סדן: אני מבין.
עמית סדן: יש לי שתי השגות לגבי העניין הזה.
עמית סדן: גם העניין של הזמן, וככל שעובר הזמן זה הופך להיות כמו כל חקלאי חדש שרוצה לפתוח עכשיו.
רחמים בן חיים: אני רוצה להסביר לך משהו, אתה לא מבין מה זה להיות אדם שנמצא במקום 22, 25 שנה ועובד, ויש לו עסק משגשג וחי ושוטף ואני מתפוצץ מהדברים האלו.
רחמים בן חיים: ופתאום הוא צריך להמשיך ואתה אומר לו – תחזור 25 שנה אחורה.
רחמים בן חיים: אני לא יודע, אני לא מייצג פה את החקלאים, אני מהתעשייה.
רחמים בן חיים: אבל אני מתפלא עליהם.
רחמים בן חיים: אתה צריך לדון לגופו של עניין.
רחמים בן חיים: יש פה בן-אדם שהיה לו 15 דונם, היו לו עשרה עובדים, תן לו את האפשרות שלו לחיות מחדש, אתה הרגת אותו, אתה רוצה להרוג אותו פעמיים?
עמית סדן: לכמה זמן?
רחמים בן חיים: לכמה זמן?
רחמים בן חיים: אתה יודע מה?
רחמים בן חיים: תביא אתה את היועץ המקצועי הכי טוב שיש בעולם, ותשים אותו על הרגליים.
רחמים בן חיים: הוא לא יהווה נטל עליך.
רחמים בן חיים: אתה הרגת אותם.
רחמים בן חיים: אתם הרגתם אותנו.
רחמים בן חיים: ואתה יושב פה 26, 18.
רחמים בן חיים: אנחנו היינו, חיינו למעלה מ- 20 שנה, עם עובדים, עם עסק, הבאנו פרנסה הביתה, היום אנחנו בלי כלום, כמו מקבצים, תן לי פועל, תן לי שני פועלים.
רחמים בן חיים: אתם בכלל ידעתם מה היה לנו שם?
רחמים בן חיים: אתם לא ידעתם.
רחמים בן חיים: לכן הבאתם אותנו לאן שהבאתם אותנו.
רחמים בן חיים: אני עזבתי עסק עם 120 עובדים, 40% מהשוק הקבלני, אני מתפרץ, נמאס לי לשמוע את הדברים האלה.
רחמים בן חיים: 40% מהשוק הקבלני במוצרי ביטחון לבנייה אני התעסקתי.
רחמים בן חיים: באתי, לא היה לי מקום, מופז אמר לי את כל העובדים שלך אני אוציא.
רחמים בן חיים: אולמרט אמר לי – אני אביא לך 30 עובדים זרים.
רחמים בן חיים: בטיח היה לי, כלום.
רחמים בן חיים: כלום לא היה לי.
רחמים בן חיים: ואני פה, תסדר לי עוד שני פועלים, תסדר לי עוד פועלים.
רחמים בן חיים: אני העסקתי 120 עובדים, היום אני מעסיק 80.
רחמים בן חיים: "חסדי השם כי לא תמנו כי לא כלו רחמיו".
רחמים בן חיים: אתם נורמאליים?
רחמים בן חיים: אתם יודעים על מה אתם מדברים?
רחמים בן חיים: אנשים, אנחנו לא היינו קבצנים, אנחנו לא בני 20 גם.
רחמים בן חיים: אני בן 60, אני חושב שכל החברים שלי הם גם פה, נושקים לגיל הזה.
רחמים בן חיים: עד מתי אתם רוצים שאנחנו נקים את העסק שלנו?
רחמים בן חיים: עד מתי?
רחמים בן חיים: אני רק בימים האלה, האוצר הסכים לתת לי 14 דונם כדי להקים את המפעל שלי.
רחמים בן חיים: למה לא לפני חמש שנים?
רחמים בן חיים: עזוב, עזוב, אני לא רוצה הצהרות ממך, אני רק רוצה להסביר לכם, ודאי, רוצה להסביר לכם את זה.
רחמים בן חיים: אתם לא מבינים אותנו אפילו.
רחמים בן חיים: אם הייתם מבינים אותנו, לא הייתם מדברים על שלושה.
יעקב כץ: רחמים.
רחמים בן חיים: סלח לי, אני לא נשאר פה.
רחמים בן חיים: 300 מה- 26 או מזה.
רחמים בן חיים: אני הקמתי, אתה יודע מה?
רחמים בן חיים: אין לי אפילו רתך שרוצה לעבוד, יהודי, אין.
רחמים בן חיים: אין רתכים שרוצים לעבוד.
רחמים בן חיים: אני בדצמבר קיבלתי מתוך ה- 30 שהבטיח לי אולמרט, מישהו שם, נתן לי 15.
רחמים בן חיים: נשארו לי 14.
רחמים בן חיים: בדצמבר הם הולכים.
רחמים בן חיים: אני רוצה להגיש טפסים, לא, תבוא במרץ.
רחמים בן חיים: אחרי שהם ילכו, אני אבוא במרץ.
רחמים בן חיים: עם מי מדברים?
רחמים בן חיים: לא יודעים עם מי מדברים.
רחמים בן חיים: אני חי את המציאות הזאת.
רחמים בן חיים: אתה חי במשרד שלך?
רחמים בן חיים: אני רוצה עובדי שטחים, אומרים לי – אין מכסה.
יעקב כץ: רחמים, רחמים.
רחמים בן חיים: סלח לי, אני חייב להגיד.
רחמים בן חיים: אני הולך.
יעקב כץ: אמרת ואני רוצה לומר לך.
רחמים בן חיים: אני לא אמרתי כלום.
יעקב כץ: הבעיה היא שאין.
רחמים בן חיים: אתם מתעלמים, ככל שהדברים ידועים, אומר הרמח"ל, העילם מהם גדול.
רחמים בן חיים: אתם לא יודעים.
רחמים בן חיים: תבואו אלינו, תבוא אלי למפעל, תבוא אליו הביתה, תבוא אליו לעסק, לפני שאתה מקיים את הישיבה הזו, לפני שאתה מדבר ככה, הסתדר, לא מסתדר.
רחמים בן חיים: זה הלב שהוא אומר.
רחמים בן חיים: זה הלב.
רחמים בן חיים: זה העין הטובה.
רחמים בן חיים: ואני לא צריך את זה בגלל שאתה עושה לי טובה, כי זה נלקח ממני.
רחמים בן חיים: אני 40% מהשוק הקבלני.
רחמים בן חיים: אני קם בחמש, הולך לישון בעשר בלילה.
רחמים בן חיים: על זה אני לא מתלונן.
רחמים בן חיים: אבל למה כל הבירוקרטיה הזאת?
רחמים בן חיים: מה ביקשתי?
רחמים בן חיים: זה לא כסף, ביקשתי שתעזרו.
רחמים בן חיים: תנו לי להתקיים, תנו לי.
רחמים בן חיים: אני לא רוצה.
רחמים בן חיים: את הבית שלי הרסתם?
רחמים בן חיים: אבל את העסק שלי, את הנשמה אל תיקחו לנו עוד פעם.
רחמים בן חיים: אתה לא מבין שהעבודה זה ביטחון, זה תדמית?
רחמים בן חיים: איזה ביטחון יש לי שאם אני לא עובד?
רחמים בן חיים: מה אני מול הילדים שלי בבית?
רחמים בן חיים: מה אומרים הילדים שלו?
רחמים בן חיים: מה אומרים כולם?
רחמים בן חיים: אז על זה מדברים?
רחמים בן חיים: תסלח לי, אני מתבייש.
יעקב כץ: רחמים, תודה.
יעקב כץ: רחמים, אתה תישאר לשבת.
רחמים בן חיים: אני לא אשב פה, על מה?
רחמים בן חיים: תן לי ללכת להביא עבודה.
יעקב כץ: רחמים, אתה תשב כי אני אמרתי לך לשבת.
יעקב כץ: אני רוצה להסביר משהו.
רחמים בן חיים: מכבד אותך.
יעקב כץ: אתה לא מכבד אותי.
רחמים בן חיים: אתם לא מבינים אותנו.
יעקב כץ: אתה מכבד את המקום, כנסת ישראל.
רחמים בן חיים: שהוא יתחיל להקים את המשק, ייתנו לו.
יעקב כץ: רחמים, שמענו והדברים שלך יצאו מהלב ותאמין לי נכנסו ללב והבעיה היא בעיה, היא לא בעיה רק של עמית.
רחמים בן חיים: אני לא מדבר על עמית.
יעקב כץ: עמית הוא לא הבעיה.
רחמים בן חיים: אני אומר גם עליהם, איך שהם מציגים את הדברים.
יעקב כץ: לכן אני אמרתי שעם ישראל פשע פשיעה גדולה בכל המהלך הזה וכל המהלך הזה יילמד בהיסטוריה, לא היום, בעוד 20 שנה, בעוד 100 שנה, יוציאו את המסמכים, יבדקו איך קרה כל שקרה, שמדינה החליטה לעקור את מיטב בניה ואיך היא טיפלה בהם.
רחמים בן חיים: דבר אחרון.
רחמים בן חיים: לפני חמש שנים הייתי, תאמין לי, אתה היית בא והוא בא והוא בא, מה אתם רוצים?
רחמים בן חיים: רק תעזבו בשקט, רק תעזבו בשקט.
רחמים בן חיים: היום, אחרי שאנחנו בחוץ, אנחנו יכולים להתגלגל.
יעקב כץ: אתה לא חזרת על שום דבר.
יעקב כץ: אני מבקש שאנחנו לפחות בוועדה שלנו, אני אומר לך, עמית, לא מדובר פה, אני רוצה לדעת שכל חקלאי מגוש קטיף שהיה חקלאי או תעשיין, אנשים שנזקקו לידיים עובדות זרות וקיבלו, וזה מדובר פה בעשרות או בכמויות שפשוט זה כלום, אני רוצה שתהיה החלטה.
יעקב כץ: כי אם ההחלטה היא, שלכם, להמליץ שזה יישאר מתוך המתווה הקיים, אני מכין חוק מיידי ואז יכול להיות שזה יהיה מאות, אולי אלפים.
יעקב כץ: אני אבוא ואומר שכל מה שהם זקוקים, ככה יהיה.
יעקב כץ: ואתה תראה שרוב חברי הכנסת יחתמו על כך, ואז יהיה שינוי של חוק.
יעקב כץ: לא יהיה מתווה ולא יהיה קיים.
יעקב כץ: לא יעלה על הדעת שהחבורה הזו נמצאת בתוך המתווה הקיים.
יעקב כץ: כי מתוך המתווה הקיים, אין פיתרון.
יעקב כץ: כי גם לחקלאים שנמצאים היום, שאני מקבל את הטלפונים שלהם, המציאות היא, וייסלח לי גלעד על זה, הוא לא בדיוק מסכים אתי, המציאות היא שבמערכת הקיימת, לא מצליחים למצוא להם פיתרון.
יעקב כץ: ועומדים חקלאים עם סחורה שהיא זרוקה בתוך החממות ולא מסוגלים לקטוף אותה.
יעקב כץ: והיא הולכת לאיבוד.
יעקב כץ: ואנחנו היינו צריכים, אני אומר לך שאם אני הייתי זה שקובע את המדיניות, הייתי אוסף אתכם ואומר לכם שכל ההחלטות הן בדיוק הפוכות.
יעקב כץ: שאין חקלאי שיירצה עובדים ולא יקבל ומדינת ישראל תטיס, יהיה פה 30, או 35,000, ולא יהיה מצב שחקלאי לא יקבל פה עובד.
יעקב כץ: כי זה הזהב שלנו.
יעקב כץ: זה האוצר שלנו.
יעקב כץ: אבל מדינת ישראל, משום מה, החליטה שהיא מקצצת ידיים עובדות, אז היא מקצצת בכל העולם.
יעקב כץ: אם צריך לקצץ, לא צריך לקצץ, איפה מקצצים.
יעקב כץ: ייכנסו העובדים, יהיה מיכון, לא יהיה מיכון.
יעקב כץ: בינתיים, המציאות היא שהגיבורים האלה שאנשים עם ידיים מיובלות שעובדים בתעשייה, שעובדים בחקלאות, שהם היחידים עוד בישראל שנשארו, שלא יושבים במזגנים ומוכנים ללכת לעבוד בעבודה חקלאית, מדינת ישראל מטפלת בהם כאילו הם אחרוני הקבצנים.
יעקב כץ: זה דבר שלא יכול להיות דבר כזה.
יעקב כץ: הם היו צריכים להיות הדוגמה האישית של אנשים שמכבדים אותם, מישהו שמביא מהקרקע משהו, שיוצא לשדה.
יעקב כץ: אגב, הרבה ישראלים עובדים גם כן, בהרבה עבודות, אבל לא מספיק.
יעקב כץ: לי יש בן שלמד רתכות, אז הוא יהיה רתך בעתיד, אבל על הידיים שלו יקפצו הרבה עובדים, הוא לא יספיק, לא יהיו מספיק אנשים שיוכלו לספק את העבודה, עבודת הרתכות.
יעקב כץ: אנחנו צריכים בנושא הזה להיות עם ראש, עם לב טוב.
יעקב כץ: ועכשיו, מכיוון שאנחנו מדברים ספציפית על הנקודה של עקורי גוש קטיף, אני אומר שלגביהם אני לא אנוח ולא אשקוט.
יעקב כץ: אם לא יימצא פיתרון של ודאות, ודאות, לא ספק, ולא ספק ספיקא, שכל חקלאי שעכשיו קיבל או שהוא זקוק לידיים, שהיה לו עובדים ואין לו, אנחנו נחוקק תיקון לחוק שיאמר, ואני אומר לך שעל זה רוב חברי הכנסת יחתמו.
יעקב כץ: רוב חברי הכנסת יחתמו.
יעקב כץ: ולמה להגיע למצב שצריך לחוקק חקיקה שאומרת שלעובדים החקלאיים שחוזרים עכשיו לנחלתם, יקבלו מחוץ למתווה?
יעקב כץ: בשביל מה צריך לעגן את זה בחקיקה?
יעקב כץ: זה בגדר כופין אותו עד שיאמר רוצה אני.
עמית סדן: אני לא אשנה עכשיו את עמדתי, אני יכול להעלות את זה לדרגים מעלי, לבחינה מחודשת.
עמית סדן: אבל עמדתנו כרגע היא שאנחנו נשארים במתווה הקיים ולא פורצים אותו.
יעקב כץ: וגם עם המתווה הקיים, למעשה, הוא לא יכול לפתור את הבעיה של החקלאים.
יעקב כץ: אני אומר למעשה, אני לא מדבר כרגע מבחינה רעיונית.
יעקב כץ: מבחינה מעשית, אני אומר לך שבכמות הטלפונים שאני מקבל מחקלאים קיימים על הכמות הנמצאת בארץ שהיא לא 26,000.
יעקב כץ: אתם תסכימו אתי, כרמי, שיש פחות מ- 26,000.
יהודית כרמי: זה ברזני ידע לענות.
יעקב כץ: יש 26,000?
אהרון ברזני: בארץ?
יעקב כץ: עובדים תאילנדים.
יעקב כץ: העובדים שהוצאו לחקלאות.
אהרון ברזני: כמה עובדים?
אהרון ברזני: יש מכסה של 26 וממומשת, בארץ, יש 24, 24,500.
יעקב כץ: אנחנו נמצאים בכל מקרה במצב שלא עומדים.
אהרון ברזני: יש מתווה יורד השנה, ו- 24,500.
יעקב כץ: אבל אני אומר, אנחנו עומדים לפני.
אהרון ברזני: אמרתי.
יעקב כץ: אני אומר – המתווה היורד מתיר לנו ברגע זה, ברגע נתון זה, 26,000 ויש רק 24,500.
אהרון ברזני: אבל פנינו לחקלאים בשתי תוכניות, אחת להשלמת מכסה, כולל הבאת עובדים מחוץ לארץ, עכשיו אנחנו נמצאים במהלך שיש חילופים, שכל עובד שיצא, מכניסים במקומו.
יעקב כץ: טוב, אנחנו נכין.
יעקב כץ: אבל 48 האלה-?
אהרון ברזני: 48 האלה מבחינת שר הפנים, אנחנו מבקשים להקצות אותם לגוש קטיף.
יעקב כץ: חמוטל, את יודעת להגיד למי 48 האלה שאמורים, נניח שיודעים, מה זה, זה הברקות?
יעקב כץ: זו הברקה או מדובר על אנשים שקיימים בארץ?
אהרון ברזני: קיימים בארץ.
יעקב כץ: ואתם יודעים מי הם?
אהרון ברזני: אנחנו לא יודעים מי הם.
יעקב כץ: לא, אתם לא יודעים מי הם.
אהרון ברזני: צריך לבצע את ההחלטה הזאת ואחרי זה.
יעקב כץ: ואם יתברר שאין אותם, את ה- 48 האלה?
אהרון ברזני: זה לדיון.
יעקב כץ: לדיון?
אהרון ברזני: ונקבל החלטה.
יעקב כץ: כרמי, רצית להגיד משהו?
יהודית כרמי: אני רוצה רק להגיד שה- 48 זה פיתרון זמני.
אהרון ברזני: אמרתי שזה זמני, אבל יקבלו בשנה הבאה, צריכים לקבל החלטה.
יהודית כרמי: בדיוק.
יעקב כץ: לקבל החלטה שאין לנו אותה.
יהודית כרמי: משהו לעמית, אפשר?
יעקב כץ: כמה שיותר תגידי לו.
יעקב כץ: מגיע לו.
יהודית כרמי: שאלת אותי קודם לכמה זמן, כמה עובדים.
יהודית כרמי: אני יכולה לבדוק ביחד לשבת עם אוריאל ולעשות בדיקה כמה הולכים, כמה חקלאים מיועדים בשנה הקרובה, כמה עובדים בערך זה יעלה ואני גם חושבת שזה כמה עשרות.
יהודית כרמי: עשינו איזה עבודה קטנה, בדקנו את זה וראינו שמדובר בעשרות.
עמית סדן: עכשיו את נותנת להם את השלמת המכסה, לכמה – לשנתיים?
עמית סדן: לשלוש?
עמית סדן: על מה אנחנו מדברים?
אוריאל אבני: חקלאי עכשיו, עכשיו הוא מתכנן לחזור ב- 1 לינואר, לצורך העניין.
אוריאל אבני: הוא בא, מגיש את התיקים למשרד החקלאות.
אוריאל אבני: יהודית תעשה לו את החשבון, יגיע לו חמישה, פחות ההפחתות, יגיעו לו ארבעה.
אוריאל אבני: היא תיתן לו את הארבעה במסגרת כל ההתחשבנויות שלה.
אוריאל אבני: מה שאנחנו פונים, זה התוספת.
אוריאל אבני: בגלל שהוא חוזר.
עמית סדן: בסדר, וכמה זמן תקבל חמישה במקום ארבעה?
אוריאל אבני: כל התוספת, זה לשנה, זה לא מפה, עוד חמש שנים, אלא הוא מקבל לשנה הראשונה של ההקמה, בגלל ההקמה מה שהסבירו החברים החקלאים, הוא מקבל תוספת.
נחום יפה: זה לא בדיוק ככה ואני אסביר לך את ההסבר.
נחום יפה: ההסבר הוא בגוש או בכל חקלאי בארץ, לא משנה, בגוש, בערבה, לוקח להם להקים משק 20 שנה.
נחום יפה: אנחנו לא באים ואומרים תנו לנו עכשיו 20 שנה להקים את המשק, כמו שלקח לנו זמן, אנחנו גרנו בגוש קטיף, אני 20 שנה, אני צעיר, יש כאלה שגרו 30, אנחנו לא מבקשים שייתנו לנו ל- 20 שנה.
נחום יפה: אבל פרק זמן נורמאלי להקים משק זה כמה שנים.
נחום יפה: אני התחלתי, חזרתי להקים את המשק, לא מייד אחרי הפינוי, גני טל למעשה עוד לא קיבלו קרקע בכלל, או ש- 90% מחברי גני טל עוד לא חזרו בכלל להקים משק.
יעקב כץ: זה לא מדובר למעשה.
נחום יפה: אבל גם כשאתה חוזר להקים משק, לוקח לך שלוש-ארבע שנים עד שאתה מצליח להגיע לגודל המשק שהיה לך אז, שאותו הקמת ב- 25 שנה.
נחום יפה: ולכן, צריך לראות מה פרק זמן ממוצע וסביר להקמת משק ובפרק הזמן הזה אנחנו צריכים את העובדים.
נחום יפה: ואחרי שהמשק רץ, אנחנו כבר כמו כל העובדים בארץ.
אסף עסיף: אני חושב שמה שצריך זה לעבוד עם לב, קודם כל.
יעקב כץ: לכולם יש לב, לצורך העניין.
אוריאל אבני: התקופה הרלוונטית, סדר גודל של שלוש שנים שבן-אדם הקים, יכול להתייצב, לומד את הגידולים, לומד את הסביבה, לוקח זמן.
אוריאל אבני: זה לא שמים מכונה והיא מתחילה לעבוד.
יעקב כץ: אוריאל, אני רוצה לשאול אותך שאלה.
יעקב כץ: בנושא של גוש קטיף, יש היום בכנסת ממש קונצנזוס.
יעקב כץ: כולם רוצים לעזור.
יעקב כץ: אני אשלח אליך את העוזר שלי ואנחנו ננסח חוק ואני את הנושא של החקלאות והתעשייה של גוש קטיף, שקשורה לידיים עובדות, רוצה לחוקק שזה לא במתווים הקיימים.
יעקב כץ: אתה תגיד לו, יבואו אליך אוריאל וגלעד, גלעד הוא ה- מ.מ.מ. שלי, ואוריאל הוא העוזר, וישבו אתך ויכינו אתך ואתה תיתן להם את הנתונים.
יעקב כץ: על הנושא הזה אני יכול להעביר חוק בחודש.
יעקב כץ: לא יהיה אחד שלא יחתום עליו וזה יעבור בקריאה טרומית, קריאה ראשונה, קריאה שנייה, וזה יצא מתוך המסגרת.
יעקב כץ: אני לא רוצה מצב שאיזה שהוא חקלאי מגוש קטיף, ירגיש רע.
יעקב כץ: גם אם הוא קיבל, גם אם היה לו, גם אם יהיה, אני רוצה שכל חקלאי מגוש קטיף שבא היום למשרדים, מנשקים לו את הנעליים ואומרים לו – כל מה שאתה רוצה, אתה מקבל.
יעקב כץ: זה המעט שמדינת ישראל יכולה לעשות לאנשים האלה, אחרי הפשע שנעשה.
יעקב כץ: כך אני רואה את הדברים.
יעקב כץ: ואין לי ספק שכך זה ייזכר בתולדות ישראל.
יעקב כץ: אז כשהולכים ומגרשים אנשים בתולדות ישראל, רצח זה היה הדבר הכי נורא, אחרי רצח – גירוש.
יעקב כץ: עם ישראל זוכר את כל הגירושים שלו.
יעקב כץ: גירוש ספרד וגירוש פורטוגל וגירוש צרפת וגירוש וילנה, זה גירוש.
יעקב כץ: לא משנה כרגע מה הסיבות שאנשים אומרים, אבל זה הגירוש.
יעקב כץ: והתוצאה איך יודעים שזה הגירוש, איך שטיפלו בהם.
יעקב כץ: הטיפול מראה שבאמת היתה אליהם שנאה וזה לא היה סתם טיפול אלא זרקו אותם מהשטח ועכשיו לכו תאכלו אותה.
יעקב כץ: וכל המשפחות שמה, כולן נהרסו, שתדע לך, כל המשפחות נהרסו, בצורה כזו או אחרת.
יעקב כץ: אין משפחה אחת שיצאה שלמה מהגירוש הזה, אתה שומע מה שאני אומר לך?
יעקב כץ: ותחשוב על זה שאיפה שאתה גר, משפחתך, שמחר בא מישהו ואומר – אני חפץ להעביר אתכם רק ארבעה בתים מהבית שאתם חיים בו, כי כך אנחנו החלטנו כי מזיזים בית כי צריך לשים פה כביש.
יעקב כץ: תראה איזה משבר נפשי זה יגרום למשפחה שלך, שרק יזיזו אותך ארבעה בניינים.
יעקב כץ: מנוף מולדתך, מהחדר שהיית רגיל בו, מהילדים שהיית רגיל לשחק אתם.
יעקב כץ: אילו היה מדובר רק בהזזה של ארבעה בתים, גם אז משפחה, זה גורם לה משבר נפשי שהיא עוזבת בית בגלל שמכריחים אותה לעזוב והיא לא עוזבת בגלל, גם מסיבות שהן אמיתיות.
יעקב כץ: המשבר הוא משבר נורא, הרס ובמקרה הזה, זה עוד יותר חמור, פשוט הרס נפשי של 10,000 איש.
יעקב כץ: שאי-אפשר לתאר מה קרה לבנות שם, לבנים שם, לילדים שם וכמה שנים הם עוד יסחבו את זה.
יעקב כץ: אני חושב שמדינת ישראל, את המעט שהיא יכולה לעשות, את האנשים האלו ללטף אותם, לאהוב אותם, לכבד אותם ולעשות את כל המאמץ שירגישו טוב.
יעקב כץ: אני בנושא הזה מבקש שתשב אתו, כי אני לא רואה שיהיה פיתרון, פיתרון אמיתי.
יעקב כץ: אני, אם הייתי רואה שיש איזה נטייה במערכת הבירוקראטית, שאתה בעל כורחך, אני לא בא אליך בטענה, כי אלה ההנחיות, כולנו ממלאי פקודות.
יעקב כץ: גם אני הייתי חייל, גם אני הייתי קצין, נתתי פקודות, קיבלתי פקודות, אנחנו בתוך מסגרות.
יעקב כץ: אבל יש חוקים במדינה ואם יש חוק, החוק, כולנו חייבים לנהוג לפי החוק.
יעקב כץ: אתם תשבו ביחד עם הראל ואתה תגיד לו איפה אתה רואה שחוק ותיקון לחוק, על איזה חוק מדובר, אנחנו נמצא אותו, יכול לעזור לכך שכל מתיישב שהיה מותנה ותלוי בידיים או בזהו, שכשהוא בא למשרדים, יטופל בצורה חריגה.
יעקב כץ: המערכת הזאת צריכה להיות מוחרגת.
יעקב כץ: אני בזה רוצה, בנקודה הזו, כי אני לא רואה שבתוך המערכת הקיימת, גם אם יש הבטחה שהדברים יקוימו, אני לא רואה איך הם מקוימים כי אני יודע, אני רואה למשל שאם למשל מגיע חקלאי או מגיע איש תעשייה, אומר – אני צריך ידיים עובדות כי אין לי, כי היה לי כך וכך והיום אין לי את הידיים, אז אם מדובר בהברקות מהרגע להרגע ומותר להבריק ולהביא אותם, אז אתה יודע שאחר-כך נפתרה לו בעיה.
יעקב כץ: אבל אם אתה אומר לו – טוב, עכשיו נתחיל לחפש בכל הארץ מי עזב, מי לא עזב, מי ברח, מי לא ברח, מי נמצא, מי איננו, ותחכה בתור.
יעקב כץ: אם נמצא – נביא לך מישהו.
יעקב כץ: זה לא פותר את הבעיה.
יעקב כץ: יכול להיות שאחר-כך חודשים הוא יעמוד עם החקלאות שלו ולא יוכל, גם כשהוא הגיע למנוחה ולנחלה, זה כמו אדם שהגיע אל המים, אל השוקת, והוא לא יכול לשתות כי שמו לו מעל הברז איזה סדין שהוא לא יכול לשתות ממנה.
יעקב כץ: אז מה זה שווה כל העסק?
רחמים בן חיים: וכל ההשקעה שלו יורדת לטמיון.
יעקב כץ: אז אני אומר, אני רוצה שהדבר הזה לא יהיה תלוי בטוב לבה של כרמי שהיא טובת לב וגם בטוב לבו של עמית שהוא טוב לב, אני מאמין.
יעקב כץ: עמית הוא טוב לב, כולם טובים, כולם בעם ישראל ועמך כולם צדיקים, לעולם ירשו ארץ.
יעקב כץ: ראית יהודי שהוא לא צדיק?
יעקב כץ: אני עוד לא ראיתי.
אסף עסיף: אבל הבעיה היא, חוק הוא דבר טוב, ויכול להיות שאתה תגיע לפיתרון הזה מבחינה חוקית ואתה תוכל לתת לכל מי שיבוא אליך, אתה תגיד לו – יש חוק.
אסף עסיף: הבעיה היא שחייבים את השיתוף של הבירוקרטיה, כי פה צריך להיות, חוץ מהחוק.
יעקב כץ: בסדר, אנחנו יודעים.
אסף עסיף: אני, סיפור קטן.
אסף עסיף: הרי כשאני בניתי את החממות שלי, שלושה חודשים, חודשיים אחרי זה אני עוד בבית הארחה בחפץ חיים, מתקשר אלי בשתיים בלילה העובד שלי, מתוך השירותים, באו לקחת אותנו מפה.
אסף עסיף: מה?
אסף עסיף: אז הרמתי, תביא לי את מי שבא לקחת אותך.
אסף עסיף: לא, הוא לא נתן לי לדבר, נכנסתי לשירותים בשביל לדבר אתך.
אסף עסיף: הכרחתי אותו, הוא הלך, יצא לדבר אתו, שמע, באו לקחת אתכם כי אתם לא עובדים בגני טל, אתם עובדים פה, על-יד אשקלון, זה לא המקום שלכם.
אסף עסיף: באו לקחת אתכם.
אסף עסיף: אמרתי לו – תביא לי את הבן-אדם.
אסף עסיף: הביא לי את הבן-אדם – לא, אני לוקח.
אסף עסיף: לאן אתה לוקח אותם?
אסף עסיף: לגני טל.
אסף עסיף: אמרתי – חכה לי חצי שעה, אני בא אתך.
אסף עסיף: אם אתה לוקח אותם לשם.
אסף עסיף: בקיצור, המזל שלי היה שבאותו יום היה אצלי יוסי ישי ויוסי אדלשטיין, ראש מחלקת ההגירה והוא נתן לי את הטלפון שלו בבית, הפלאפון במיטה.
אסף עסיף: הרמתי אליו בשתיים בלילה טלפון, אמרתי לו – יוסי, אתה רואה למה התכוונו?
אסף עסיף: שתבין אותנו?
אסף עסיף: שתבין, שתעשו, תבינו קצת עם מי אתם מתעסקים.
אסף עסיף: זה הכל.
יעקב כץ: אני מודה.
יעקב כץ: יש עוד מישהו שרצה להוסיף משהו?
יעקב כץ: פז, איזה מילה?
אלי פז: שמעתי מה שמדובר.
אלי פז: אני מבין את המגבלה של האוצר.
אלי פז: הפיתרון שאתה מציע, זכותך, כחבר כנסת להוביל אותו.
אלי פז: אני מבין את טענת האפליה של משרד החקלאות.
אלי פז: מצד שני, יש חלון הזדמנויות בטווח קצר.
יעקב כץ: עם 48.
אלי פז: 48.
יעקב כץ: אבל זה פיתרון זמני.
אלי פז: צריך לרוץ על זה אתמול.
אלי פז: מפני שהפיתרון הוא פיתרון קיים ועד ההקצאה של 2011, חזון למועד.
יעקב כץ: אגב, גם את ה- 48 האלה, הוא לא מבריק.
יעקב כץ: סליחה, לא מדובר על הברקה, אלא מדובר על 48 שיימצאו מתוך המאגר.
יעקב כץ: במידה ויימצאו – טוב.
אלי פז: אהרון מקצוען ממדרגה ראשונה.
יעקב כץ: לא לא, אני מכיר את זה.
יעקב כץ: אבל אני אומר לך.
יעקב כץ: גם אהרון, במקצועיות שלו ובמקצוענות שלו, הוא לא יכול לדבר, כשאתה מדבר על הברקה, אז אתה מאה אחוז מביא מישהו, צריך להתפלל שהוא יישאר.
יעקב כץ: כשאתה מדבר על מציאת המאגר, הוא יכול להגיד – אני אתאמץ במאה אחוז, אני לא יכול להבטיח לך שאני אמצא.
יעקב כץ: אני רוצה להיות בטוח מאה אחוז.
אלי פז: זה אתה הולך עם החוק.
יעקב כץ: מאה אחוז, שהבחור שמגיע מגוש קטיף, אחרי חמש שנים שהוא הקים את המשק שלו, במאה אחוז ולא ב- 99 אחוז, מאה אחוז שיהיה לו, שהוא בא, אומרים לו – קדימה, שטיח אדום, כל מה שאתה חפץ, אחרי מה שעשינו לך, תקבל.
יעקב כץ: זה המעט שאנחנו יכולים לעשות בשבילך.
יעקב כץ: לא להתחיל לחפש.
יעקב כץ: אז את זה אנחנו נעשה.
יעקב כץ: יש עוד מישהו שרוצה להוסיף?
יעקב כץ: כן, חמוטל.
חמוטל כהן: שני דברים.
חמוטל כהן: לגבי החקיקה, אני חושבת שזה רעיון טוב, רק לעמית, צריך לזכור שגם אנחנו מדברים עכשיו על תקופה, עכשיו תגיע מסה של חקלאים שיחזרו לגדל בעזרת השם, שעכשיו מתחילות להיות מוקצות קרקעות, אני מקווה שזה לא משהו שיתמשך עוד הרבה שנים, זה באמת, אנחנו נתחיל לראות את הסוף של החקלאים שחוזרים.
חמוטל כהן: לגבי 48, השאלה באיזה צורה זה עובד, זאת אומרת, לפני החקיקה ועד שהחקיקה תתקיים, יש פה כרגע כבר 48 שמדברים שבאיזה דרך זה אמור עכשיו להיות סופי שאנחנו יודעים שזה יכול לפעול.
יעקב כץ: הוא אמר לך שברגע שיהיה לך חקלאי שמגיע לו משהו, הוא מייד יעשה מאמצים להשיג.
חמוטל כהן: האם הדרך שבה זה עובר כבר קיימת היום?
אהרון ברזני: יהודית תעביר את זה אלי לביצוע.
חמוטל כהן: אתמול בן-אדם מתקשר למשרד החקלאות, אף אחד לא ידע להגיד לו שיש את ה- 48 האלה.
יעקב כץ: אז הוא אומר לך.
יהודית כרמי: אני אעדכן היום.
יעקב כץ: את יושבת מול כרמי, היא עובדת מולו, ואני גם רוצה להיות מיודע על כך.
יעקב כץ: אנחנו כולנו חפצים לפתור את הבעיה.
יעקב כץ: אגב, זה גם מעבר ל- 48.
יעקב כץ: אני מניח שאם יירצו עוד, גם אז יעשו מאמצים להשיג ויחפשו דרך.
יעקב כץ: הוא אמר ש- 48 יש לו את המסגרת.
יעקב כץ: כיוון שאנחנו לא עומדים במסגרת הקיימת של כמות העובדים, יעשו מאמץ גדול לפתור.
יעקב כץ: אבל זה בעיות, הפיתרון הוא לא פיתרון שהוא בטוח ואני רוצה לאפשר לחקלאים פיתרון מוחלט, לפחות מבחינתנו.
יעקב כץ: חקלאי הגיע, הגיע אחר-כך מישהו ברח, זה כבר לא בעיה שלנו, או זה דבר שהוא מעל כוחותינו.
יעקב כץ: אבל לפחות לעשות את המאמץ, שכשמגיע למישהו משהו, שזה יגיע לו במאה אחוז.
יעקב כץ: אני חושב שזה מגיע לחקלאים האלה ומדינת ישראל בכלל במאה השנים האחרונות, כיבדה מאוד את חקלאיה.
יעקב כץ: צריך לחזור למתווה הזה גם לחזור להיות בונים, גם לחזור להיות חקלאים, ולהיות גאים בעבודת כפיים.
יעקב כץ: אבל זה חינוך וזה דבר שצריך לחזור אליו במסגרת חינוכית וזה לא המקום ולא הזמן.
עמית סדן: כדי ללמוד את הנושא באמת בצורה טובה כי עכשיו אתם מדברים כזה מספרים באוויר, אני לא מכיר את הדברים.
עמית סדן: אז אם יהיה אפשר לקבל על כמה חקלאים מדובר, חדשים, שעתידים להיכנס מעתה והלאה, בשנים הקרובות, עם איזה שהוא מיפוי על כמה עובדים מדובר, כמה זה התוספת של העובדים האלה ולקבל תמונת מצב יותר ברורה.
אלי פז: כמה נכנסו בשנתיים האחרונות?
אלי פז: כי כניסה, כמו שהבנו שזה תהליך.
עמית סדן: וכמה זמן אתם חושבים שצריך לקבל את התוספת הזאת, עד כאילו, מתי זה ייגמר.
עמית סדן: אם יהיה אפשר לקבל חומר כזה, זה יוכל להועיל, כי אני לא מכיר את המספרים.
יעקב כץ: אני בכל מקרה מבקש מכל הנוגעים בדבר, יש לנו את בת-שבע בוועדת העובדים זרים, שאם יש התקדמות, אז לעדכן אותנו, להודיע לנו כדי שנהיה מיודעים.
יעקב כץ: כי אני מאוד מאוד בנושא הזה של עקורי גוש קטיף, מגורשי גוש קטיף, אני בכוונה לא אומר מפוני גוש קטיף, רוצה לעשות את המקסימום שאני יכול לעשות כדי לנסות לתקן את המעוות.
יעקב כץ: אני מודה לכולם, תודה רבה.
יעקב כץ: הנושא על סדר היום, הכשרת מקום העבודה בענף הבנייה.
יעקב כץ: אני אנצל את מעמדי כיושב ראש הוועדה ובפתח דבריי אומר, הולך וקורה מה שציפינו שיקרה, ולדעתי זה ילך ויחמיר יותר, ואז הממשלה תצטרך לקבל את ההצעה שהבאתי בפני וועדת הכספים.