GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב כץ: כן, אבל הוא יחזור בחזרה כי מאז שראש הממשלה הודיע, בעקבות סיור של הוועדה שלנו בדרום, שעומדים לעשות מכשול, הם דוחפים כמה שיותר, ואם עד עכשיו ראינו כ-500-600 שנכנסים מדי חודש, המספר עלה עכשיו ללמעלה מאלף לפי דיווחים של הצבא וזה ממש קורה כל יום.
יעקב כץ: לכן בסהרונים ובקציעות, הם עכשיו דוחפים אותם החוצה והתחלופה היא מהירה מאוד כי מדובר ב- 60-70-80 אנשים ביום שעוברים את הגבול ושיודעים עליהם.
יעקב כץ: זאת אומרת, רציתי לבשר לכם שהם יחזרו לערד.
רחל אברמזון: אני מנהלת מחלקת החינוך בעיריית ערד.
רחל אברמזון: אנחנו מדברים היום על 105 ילדים שנמצאים במערכת החינוך שלנו מגילאי 3 עד כיתה ט' בתיכון.
רחל אברמזון: אנחנו מדברים על 36 ילדים בגני הילדים כאשר בגנים יש לנו כ-15 ילדים שהם משולבים ב-11 גנים שלנו, חלקם נמצאים כאן שנה שנייה, ויש גן אחד שפתחנו אותו במהלך שנת הלימודים הזאת כדי ליצור איזושהי הסתגלות יותר טובה לילדים.
רחל אברמזון: מדובר בגן קלט שמונה 17 ילדים בו נבקר היום.
דוד אזולאי: איך הם מוגדרים אצלכם?
דוד אזולאי: מה ההגדרה של ילד כזה?
דוד אזולאי: הוא תלמיד מן המניין?
רחל אברמזון: אנחנו מדווחים עליו למשרד החינוך על פי המספר שניתן להורים שם הם קולטים אותו ומעבירים אלינו אישור.
דוד אזולאי: מי נתן להם את המספר הזה?
רחל אברמזון: האשרה שמגיעה אלינו, למרות שהיא לא תמיד בתוקף, אבל משרד הפנים נותן להם איזושהי אשרה.
יעקב כץ: הם משולבים גם בבתי הספר החרדים והדתיים?
רחל אברמזון: השילוב הוא רק במערכת הממלכתית.
רחל אברמזון: בבתי הספר היסודיים כ-12-13 ילדים בכל בית ספר יסודי והם מחולקים בארבעה בתי ספר יסודיים.
רחל אברמזון: בתיכון יש 17 תלמידים מכיתה ז', ח' ו-ט'.
רחל אברמזון: לגבי הילדים בתיכון יצרנו גם איזה שהם סידורים מיוחדים כדי לאפשר להם הסתגלות כי הם באים עם פערים לימודיים מאוד גדולים.
רחל אברמזון: משרד החינוך מטעמו הקצה לנו אי-אילו שעות סיוע ותגבור בתוך המערכת, גם בגני הילדים וגם בבתי הספר היסודיים.
רחל אברמזון: יחד עם זאת, מכיוון שהמשאבים הם מאוד דלים, מנהלי בתי הספר התגייסו והם נותנים גם מהמשאבים שלהם בתוך בתי הספר כדי לאפשר איזשהו תגבור עד כמה שאפשר וניתן כדי לקדם את הילדים.
רחל אברמזון: הקשיים שאנחנו מזהים הם קודם כל בפערים הלימודיים שהם מאוד גדולים.
רחל אברמזון: בגילאים הצעירים אנחנו פחות מזהים את זה.
רחל אברמזון: אנחנו גם רואים שהילדים הצעירים שנקלטו והם כבר שנה שנייה כאן, הם מתקדמים מאוד יפה וגם משתלבים חברתית יפה.
רחל אברמזון: ככל שהגיל עולה, ההשתלבות היא בעייתית והפערים הלימודיים הם גדולים.
רחל אברמזון: מדובר בשליטה בשפה, שליטה בקודים חברתיים ותרבותיים, ואי ביקור סדיר.
דוד אזולאי: יש חיכוכים בין האוכלוסייה המקומית לבינם?
רחל אברמזון: זה לא בא לידי ביטוי בבתי הספר.
רחל אברמזון: בבית הספר הם תלמידים ככל התלמידים.
חמד עמאר: הילדים שבגן, יש ילדים שנולדו כאן?
רחל אברמזון: רוב הילדים הם ילדים שהגיעו לכאן עם ההורים, אבל אלה שנולדו, היו במעונות.
אבי הלר: באוגוסט 2007, לפני הגעתו של מר בר-לב כיושב ראש העיר, הייתי ראש עיר ממונה למשך חודשיים והיינו צריכים לפתוח את שנת הלימודים ב-1 בספטמבר 2007, אז היו לנו 16 ילדים.
אבי הלר: תראו בכמה גדלנו עד היום.
דוד אזולאי: והיד עוד נטויה.
עליזה בראון: אני מנהלת המחלקה לשירותים חברתיים בעיריית ערד.
עליזה בראון: כמו שנאמר, אין לנו נתונים על המספרים המדויקים.
עליזה בראון: כמובן אין מדיניות ממשלתית לגבי העובדים הזרים.
עליזה בראון: בתחילת הדרך השתדלנו לעשות קליטה כפי שאנחנו עושים עם עולים חדשים.
עליזה בראון: יצאנו ונפגשנו עם האוכלוסייה, נפגשנו עם מנהיגי העדה כדי שתהיה קצת אוריינטציה.
דוד אזולאי: יש להם כבר הנהגה מקומית כאן?
עליזה בראון: יש להם הנהגה מקומית.
יעקב כץ: מדובר בנוצרים או במוסלמים?
עליזה בראון: מוסלמים ונוצרים.
עליזה בראון: גם וגם.
עליזה בראון: קיבלנו אישור מיוחד ממשרד הרווחה לקלוט במעונות חלק מהילדים שנמצאים בסיכון.
עליזה בראון: מספר הפניות למחלקה הלך וגדל.
עליזה בראון: כמובן שלא קיבלנו כל משאבים, גם לא של כוח אדם.
עליזה בראון: כדי לטפל, צריך להבין את השפה.
עליזה בראון: אנחנו היום מטפלים ב-45 ילדים שאובחנו כילדים בסיכון.
עליזה בראון: אלה ילדים שנעזבו על ידי ההורים שלהם כדי שהם יוכלו ללכת לעבודה, אלימות במשפחה, אלימות כלפי ילדים.
דוד אזולאי: הרשות המקומית באמצעים הדלים שלה צריכה לטפל בכל הבעיות שגבירתי מזכירה עכשיו?
עליזה בראון: לפי האמנה הבין לאומית אנחנו חייבים לטפל בילדים בסיכון ולכן זה מה שאנחנו עושים.
עליזה בראון: בנוסף אנחנו מטפלים בנשים נפגעות אלימות.
דוד אזולאי: את יכולה להציג בפני הוועדה נתונים לגבי כמה תיקים מטופלים אצלכם?
עליזה בראון: כרגע מטופלים 45 ילדים שאובחנו כילדים בסיכון.
עליזה בראון: מדובר ב-50 משפחות וכאשר אני אומרת 45 ילדים, לפעמים מדובר בשני ילדים או בשלושה ילדים בתוך משפחה.
עליזה בראון: אנחנו מכבים שריפות.
עליזה בראון: לפעמים אנחנו מכניסים ילדים למשפחה מטפלת אבל אנחנו לא מסוגלים לעשות את המעקב ואם לא נעשה את המעקב, זה מחר יחזור לפתחנו.
דוד אזולאי: כאשר אתם מטפלים באותם ילדים בסיכון באותם אמצעים שאין לכם, זה בא על חשבון האוכלוסייה ה מקומית?
עליזה בראון: כן.
דוד אזולאי: כלומר, השירות לאוכלוסייה המקומית לקוי בגלל זה?
קריאה: לא, לא לקוי.
קריאה: נפגע.
גדעון בר-לב: נפגע.
גדעון בר-לב: לא לקוי.
עליזה בראון: כוח האדם שלנו מוגבל.
גדעון בר-לב: לא קיבלנו תוספת של כוח אדם.
דוד אזולאי: ברגע שאין תוספת תקציבית, תרצו או לא תרצו, זה שירות לקוי.
דוד אזולאי: אתה יודע שגם רשות מקומית שמקבלת את כל האמצעים שלה, היא לא מתמודדת עם הבעיות.
דוד אזולאי: כאן נותנים להם גיבנת ואף אחד לא דואג לטפל בה.
עליזה בראון: יש עומס רב על פקידות הסעד, על טיפות חלב וכולי.
עליזה בראון: אנחנו כמובן מרגישים את זה.
דוד אזולאי: אני מציע שנסיים את החלק הזה.
דוד אזולאי: חשוב לי שנצא עכשיו לסיור ובגמר הסיור נחזור לכאן ואז נפתח את הדיון אחרי שראינו בעיניים את הדברים.
רחל אברמזון: אנחנו יוצאים לבקר בשני מוסדות חינוך.
רחל אברמזון: בית ספר יסודי אחד שמייצג שם מחכים לנו ואחר כך ניסע לגן רימון, לגן הקלט.
גדעון בר-לב: אחרי הסיורים האלה אנחנו נקיים סיור במרכז העיר, שם יש אזורי מגורים.
דוד אזולאי: גבירתי המנהלת, נמצאים כאן חברי הכנסת, נציגים של משרד הפנים, משרד החינוך, משרד הרווחה, המשטרה ועוד.
יפה ניניו: ברוכים הבאים לבית ספר אבישור.
יפה ניניו: בית ספר אבישור הוא בית ספר יסודי שש-שנתי.
יפה ניניו: מאז ומתמיד בית ספר אבישור היה בית ספר קולט עלייה, כך שבהיסטוריה שלנו ובאג'נדה הבית ספרית יש לנו קליטת עלייה שהיא חלק מהמשימה שלנו.
יפה ניניו: כבר לפני שנתיים התחלנו בקליטת ילדי העובדים שהגיעו לערד.
יפה ניניו: נכון להיום בבית הספר לומדים 12 ילדים מדארפור ואנחנו נציג כמה נתונים.
יעקב כץ: כאשר את אומרת דארפור, את מתכוונת לאריתריאה.
גדעון בר-לב: דארפור הוא קטע קטן.
גדעון בר-לב: את מדברת על ילדי הזרים.
יפה ניניו: בסדר.
יפה ניניו: אני מקבלת את ההערה.
יפה ניניו: ילדי הזרים.
יפה ניניו: זה הפילוח שלנו.
יפה ניניו: 12 ילדים זרים כפי שאתם רואים.
יפה ניניו: בכיתות א' יש לנו שישה ילדים מדארפור, בכיתה ב' יש ילד אחד, בכיתה ד' יש שלושה ילדים, בכיתה ה' יש ילד אחד, ובכיתה ו' יש לנו ילד אחד.
יפה ניניו: שימו לב שבכיתה א' יש שישה תלמידים על ארבעים תלמידים ובאחוזים תוכלו לראות שהמספר הוא מאוד גדול.
יפה ניניו: מבחינת העבודה שלנו עם ילדי הזרים.
יפה ניניו: אנחנו אמנם קיבלנו שבע שעות תקן באמצעותן אנחנו אמורים להקנות לילדים שליטה בשפה כך שהם יוכלו להשתלב בכיתה.
יפה ניניו: מיותר לציין שהעבודה מול ילדי העובדים הזרים לא מסתפקת ולא מתמקדת אך ורק בהקניית שפה אלא אנחנו מדברים כאן על פערים תרבותיים מאוד גדולים, על חסכים מאוד גדולים וצריך להשלים הרבה מאוד ידע בסיסי עוד בטרם אתה מטפל בכלל בנושא השפה.
יפה ניניו: אנחנו עוסקים בהעשרת אוצר מלים, אנחנו משתמשים בסביבה מתוקשבת כדי לעורר בהם מוטיבציה ללמוד את השפה כאשר בסך הכל מאוד מאוד קשה להם המעבר הזה לשפה העברית ולתרבות הישראלית.
יפה ניניו: מבחינת התוכניות אנחנו משתדלים מאוד בכיתה א' לקחת אותם כמו שאנחנו לוקחים את ילדי א' שלנו ולהקנות להם את השפה.
יפה ניניו: לגבי הילדים הבוגרים, אנחנו בכל זאת רוצים להתאים מנטלית לגיל הילדים.
יפה ניניו: אי אפשר ללמד ילד בן 12 כמו שאתה מלמד ילד בכיתה א' ולכן צריך להכין להם תוכנית אישית שמותאמת לגיל שלהם וליכולת שלהם לקלוט את הסביבה ואת המושגים.
יפה ניניו: אני רוצה לציין שיש לנו בבית הספר כמובן שתי רמות.
יפה ניניו: יש לנו את ילדי העובדים הזרים שהגיעו אלינו בשנה שעברה ויש את אלו שנכנסו השנה וביניהם יש פער מאוד מאוד גדול.
יעקב כץ: הם מצטרפים גם במהלך השנה?
יעקב כץ: נניח עכשיו שוחררה משפחת מסתננים מקציעות או מסהרונים והיא הגיעה לערד.
יעקב כץ: הילד יכול לבוא וללמוד בבית הספר?
יפה ניניו: בוודאי.
יפה ניניו: הוא מגיע אל מחלקת התרבות.
יעקב כץ: אז יכול להיות שהמספר יגדל.
יפה ניניו: ודאי.
יפה ניניו: אגב, המספר הוא מאוד דינאמי כי גם הם עצמם נעים ועוברים לגור במקומות שונים.
יפה ניניו: אנחנו כמובן לוקחים את הילדים בתחילת השנה ולכל אחד עושים מבחן אישי.
יפה ניניו: אנחנו עושים עבודה מול הילדים כעבודה פרטנית ממש.
יפה ניניו: כל אחד זקוק לחניכה אישית שלו.
יפה ניניו: כאשר אני מדבר על חניכה אישית, אני מדברת לא רק על יכולות קוגניטיביות אלא אני מדברת גם על יכולות חברתיות כי לא כל אחד מהם מגיע עם אותן יכולות ויכולת להתערות בחברה חדשה.
יפה ניניו: יש ילדים שהם יותר סגורים ויותר מופנמים, יש ילדים שעברו חוויות מאוד קשות ושעדיין הם עוברים אותן, וזה בא לידי ביטוי בהתנהגות מאוד אגרסיבית ואלימה.
יפה ניניו: כאשר אני אומרת חניכה אישית, חניכה לוקחת בחשבון את המכלול של כל הגורמים אותם אני מציינת.
דוד אזולאי: מספר השעות שהקצה לך משרד החינוך לטובת הנושא הזה, נדמה לי שמדובר ב-13 שעות.
יפה ניניו: לא.
יפה ניניו: שבע שעות.
יפה ניניו: מה שאתה ראית, אלה השעות שכל כיתה מקבלת אבל הם לומדים בקבוצה.
דוד אזולאי: בסך הכל כמה שעות קיבלת?
יפה ניניו: קיבלתי בתקן שבע שעות אבל אנחנו נותנים יותר מכיוון שבית הספר הוא בית ספר חדש ויש לנו שעות.
יפה ניניו: אנחנו שוזרים את הילדים האלה גם בקבוצות הפרטניות על פי מידת היכולת.
יפה ניניו: אם יש ילד שכבר התחיל והוא מעורה בשיעורי מתמטיקה, הוא התחיל לעבוד, גם אם הוא עובד ברמה נמוכה, והוא משולב בכיתה בשיעורי מתמטיקה, אם יש שיעור פרטני שמתגבר את הכיתה, הוא יהיה חלק מהשיעור הזה.
דוד אזולאי: יש חיכוכים בין התלמידים?
יפה ניניו: יש חיכוכים רבים בין התלמידים.
דוד אזולאי: במה זה בא לידי ביטוי?
יפה ניניו: אני אציין שהחיכוכים הם בין משפחות התלמידים שלנו, של בית הספר.
יפה ניניו: יש התנגדות של ההורים הוותיקים לקליטת הילדים הזרים.
יפה ניניו: אני גם נתקלתי בעוד סיטואציה של הורים שבצעירותם היו בצבא זר והם עברו איזושהי חוויה בשבי או באיזשהו מחנה שבויים שהסודנים שמרו על המחנה הזה ויש להם עד עצם היום הזה טראומה והתנגדות ממש רבה לאוכלוסייה הזאת.
יפה ניניו: כל הטראומה וההתנגדות הזאת והחשש מפני הידבקות ממחלות ועוד כהנה וכהנה, עובר אל הילדים כמובן ועם זה אנחנו צריכים להתמודד.
יפה ניניו: אנחנו כמובן לא מוותרים ומבחינתנו כל ילדי בית הספר שווים ואנחנו עושים את כל המאמצים לפתור את כל הבעיות האלה.
יפה ניניו: לא אהיה אמינה אם אומר שמצליחים תמיד וכל הזמן לפשר ולגשר.
דוד אזולאי: כמה תלמידים נטשו את בית הספר כתוצאה מכניסתם של ילדי הזרים?
יפה ניניו: לדעתי אף אחד.
דוד אזולאי: יש נטייה כזאת?
יפה ניניו: אין נטייה כזאת אבל ביום שישי האחרון, לפני שבוע, הזמנתי לכאן את ילדי הגנים והוריהם ובמפגש של ההורים אתי, ההורים שאלו אותי, אחת השאלות הראשונות שנשאלתי במפגש, כמה ילדים לומדים אצלנו ומה הצפי שלי לגבי המספר בכיתה א' בשנה הבאה.
יפה ניניו: אני הבנתי מתוך השאלה שזה ישפיע מאוד על בחירת בית הספר.
יעקב כץ: אם מדובר בילדים מוסלמים, אין פנייה שלהם לשלוח אולי לבתי הספר של הבדואים?
יפה ניניו: לא ידוע לי.
פניה קירשנבאום: אני רואה שבאמת אתם עושים עבודת קודש ומנסים בכל זאת לקדם את הילדים האלה.
פניה קירשנבאום: האם זה גם פוגע במערכת הלימוד של יתר הילדים?
פניה קירשנבאום: האם זה גוזל שעות מהם וכמה זה פוגע ברמת הלימודים באופן כללי?
פניה קירשנבאום: כל בית ספר שואף להגיע לאיזושהי רמה ולהיות מצטיין.
פניה קירשנבאום: השאלה כמה פוגעת ההשקעה בילדים האלה בתוכנית הלימודים של הילדים שכבר נמצאים בבית הספר וכמה זה פוגע בהעלאת הילדים האלה שלב אחד קדימה.
יפה ניניו: ברור שכאשר יש עוגה וחלק מן העוגה אתה לוקח לעוד משהו, זה בא על חשבון ילדים בעלי צרכים מיוחדים שממילא אמורים לטפל בהם.
יפה ניניו: תמיד זה בא על חשבון כי הרי אנחנו לא מקבלים משאבים בלי סוף.
יפה ניניו: כאשר המורה נמצאת בכיתה והיא צריכה לתת מענה לכל אוכלוסיית התלמידים בכיתה, עכשיו נוספה לה עוד קבוצת התייחסות.
יפה ניניו: גם זמן המורה עכשיו מתחלק על פני יותר קבוצות.
יפה ניניו: מעבר לכך, ידוע שכיתה, כדי לעלות מדרגה מבחינת רמת התפקוד שלה, אתה צריך לקחת מלמטה את כל הילדים ולהעלות אותם למעלה.
יפה ניניו: אתה מעלה אותם למעלה, הכיתה עולה ברמה.
יפה ניניו: ברור שזה מנמיך בשיטה הקיימת וגורם לאיזושהי הנמכה.
יפה ניניו: ללא ספק קיימת הנמכה.
יפה ניניו: משתדלים מאוד למזער אותה, ואכן יש פעמים שמצליחים יותר ויש פעמים שמצליחים פחות.
יפה ניניו: אני יכולה לומר לך שבבית הספר אבישור, בית ספר למדעים, כל הפעולות שלנו הן מתכוונות לאוריינות מדעית שהיא בסדר חשיבה מאוד גבוה ולילדים האלה קשה מאוד להתחבר לזה.
פניה קירשנבאום: אתם עושים הקבצות בכיתות?
יפה ניניו: אסור.
יפה ניניו: חל איסור מוחלט על למידה ברמות.
יפה ניניו: זאת הנחיה של משרד החינוך.
יפה ניניו: יש את השעות הפרטניות ושם בכל זאת אתה לוקח איזושהי קבוצה שיש לה את אותה בעיה ואתה מטפל בה.
פניה קירשנבאום: גם השעות הפרטניות, יש לך מספר שעות מסוים.
יפה ניניו: נכון.
דוד אזולאי: גבירתי המנהלת, עם יד על הלב, לו הייתה ההחלטה תלויה בך, היית מקבלת את התלמידים האלה?
יפה ניניו: מבחינה פורמלית חינוכית, לא הייתי אומרת לא לאף תלמיד שרוצה לעבור את שערי בית הספר אבל מבחינת ההשפעה שלהם על מה שקורה בבית הספר, לא הייתי פוסלת לחלוטין אבל הייתי מקטינה את המספר.
כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב ראש, אני חושב שהשאלה אם לקבל אותם או לא לקבל אותם, היא צריכה להיות בגבול ולא כאן.
דוד אזולאי: אני אומר לכם למה אני שואל את השאלה.
דוד אזולאי: מה שקורה, זה דבר שלא נתון לבחירה.
דוד אזולאי: הם מגיעים לכאן, לא שואלים את העירייה, מנחיתים אותם כאן, העירייה צריכה להתמודד עם הבעיות ובזה נגמר העניין.
דוד אזולאי: אחר כך יקיימו דיונים תיאורטיים.
דוד אזולאי: כאשר אתה בשטח, אנחנו שומעים דברים שהם לא בדיוק הדברים שאנחנו שומעים.
גדעון בר-לב: מבחינת ההנחיות של משרד החינוך, אנחנו חייבים לקלוט אותם.
גדעון בר-לב: לגבי בית הספר שיפה מנהלת אותו, אני רוצה לומר שאנחנו בשנת 2003 עשינו מהפכה גדולה בבית הספר והצלחנו לגייס תורמים יהודים מארצות הברית ובית הספר הפך להיות בית ספר עם זיקה מדעית.
גדעון בר-לב: אנחנו משקיעים כאן מעל ומעבר למקובל.
גדעון בר-לב: ברור שההשקעה הזאת נעשתה עבור התלמידים הוותיקים מערד.
גדעון בר-לב: ברגע שיש לך עוד תלמידים, הם פוגעים בין השאר במטרה לשמה גויסו הכספים האלה.
יפה ניניו: המשפחות של הילדים הזרים, אין להן אוריינטציה עם הפנים לבית הספר, כך שהקשר עם המשפחות של הילדים האלה לוקה בחסר ושואף כמעט לאפס.
יפה ניניו: גם אם אנחנו רוצים ליצור איזושהי התקשרות כדי למנף את הכיתה שלהם, אנחנו מתקשים מאוד.
יפה ניניו: האוכלוסייה היא גם מאוד ענייה מבחינת משאבים, כך שאנחנו צריכים לספק לה צרכים נוספים.
יפה ניניו: בשבוע שעבר יצאנו לסיור לימודי והילדים האלה לא יכולים לממן את זה, כך שאנחנו כמובן לא נשאיר אותם מאחור וזה אומר שזה עוד נטל על תקציב בית הספר.
דוד אזולאי: מי מימן את הסיור הזה?
יפה ניניו: חלקו בית הספר וחלקו התלמידים.
דוד אזולאי: אותם ילדי זרים שלא שילמו, יצאו לסיור.
יפה ניניו: יצאו ללא תשלום.
יפה ניניו: זה כמובן יבוא על חשבון משהו אחר.
יפה ניניו: קושי מרכזי שלנו הוא גם מול השפה.
יפה ניניו: יש שם אולי אחד שהוא דובר אנגלית שאתו אנחנו יכולים לתקשר ולהסביר.
יפה ניניו: הילדים, חלקם הגדול באחוזים, מגיעים עם התנהגויות אלימות ואגרסיביות מאוד, וגם זה דורש התייחסות מאוד מיוחדת.
יפה ניניו: אני לא רוצה לציין רק תמונה שחורה.
יפה ניניו: אנחנו אוהבים את הילדים, אלה הם ילדים באשר הם ילדים וחשוב לי מאוד שתבינו את זה.
יפה ניניו: אנחנו נעלה למעלה לסיור בכיתה.
דוד אזולאי: אני מבקש שרק חברי הכנסת יסיירו בכיתה בה לומדים ילדי זרים.
דוד אזולאי: אני פותח את החלק השני של הישיבה.
דוד אזולאי: רבותיי, אנחנו עשינו סיור בו יכולנו לראות את הדברים ואת השילוב של ילדי הזרים במערכת החינוך והרווחה ואת תנאי המגורים.
דוד אזולאי: שמענו כולנו את הדברים ואני חושב – לפחות בהתרשמות שקיבלתי מחבריי חברי הכנסת – שכולנו היום למדנו עוד דבר אחד.
דוד אזולאי: אני יודע שלכל אחד יש כאן מחויבויות אבל התחייבנו שהדיון הזה יסתיים לכל המאוחר עד השעה 2:00 ונשתדל לעמוד בלוח הזמנים.
דוד אזולאי: לכן אני מבקש שנקפיד על לוח הזמנים וכל אחד שיקבל רשות דיבור, ידבר במשך חמש דקות, ובכך נשתדל לאפשר לכמה שיותר אנשים להתבטא.
דוד אזולאי: אני מבקש מעמיתי חבר הכנסת כץ לפתוח את הדיון.
יעקב כץ: תודה ליושב ראש, תודה לראש העיר, תודה לכל חברי המועצה, למתמודדים, אנשים שהתלוו אלינו ותודה לחברי הכנסת הרבים שבאו.
יעקב כץ: אני חושב שהעובדה שלסיור הזה הגיעו כל כך הרבה חברי כנסת היא כשלעצמה מעידה על כך שמדינת ישראל היום עומדת בבעיה לאומית ובבעיה קיומית בנושא ההסתננות.
יעקב כץ: אני מאוד מאוד מאמין לצה"ל ובסיורים קודמים ובישיבות ועדה שקיימנו הודיעו קציני צה"ל הבכירים שיש היום כמיליון סודנים ואריתראים שרוצים להיכנס למדינת ישראל.
יעקב כץ: אני רוצה לומר לכם שהטיפול שלנו בילדים, כפי שראינו היום, עם האהבה הרבה, מסירות הנפש, העובדה שחיילי צה"ל לוקחים ומביאים אותם ממקום למקום ומיישבים אותם, היא לא פלא בעיניי שכל סודני רוצה לבוא לכאן.
יעקב כץ: אנחנו רחמנים, גומלי חסדים, צדיקים ומטפלים בכל העולם.
יעקב כץ: אפשר להחליט מהיום אנחנו קולטים את תושבי סודן, אריתריאה, חוף השנהב ויהיו לנו כאן שלושה-ארבעה מיליון וזה ייצור לנו בעיה עם השכנים מסביב, אבל לא לשם כך התכנסנו.
יעקב כץ: אני רוצה לומר שמוטלת על כולנו לדרוש מראש הממשלה, שמאז שהוא הודיע על הגדר, ההסתננות לישראל גדלה כמעט במאה אחוזים ואולי ב-150 אחוזים, מ-20-30 ביום, לקרוב ל-60-70-80 ביום והמספר ילך ויגדל.
יעקב כץ: כרגע מדובר על קרוב ל-12 אלף איש בשנה.
יעקב כץ: שולחים להם מסרונים מארץ, שולחים לחבריהם אי-מיילים, הם ממלאים את בתי המלון ואנחנו ככלל לא אנשים ששונאים אנשים אבל מדינה צריכה להיות מדינה מתוקנת ולכן צריכה להיות קריאה משתי הוועדות לראש הממשלה שיכנס את הממשלה ואת הצוות של השביעייה, השמינייה או התשיעייה, יעבדו יום ולילה עד שיבואו עם פתרון כולל וחד משמעי איך לטפל בכל הנושא הזה.
יעקב כץ: זו בעיה לאומית ואקוטית של מדינת ישראל והיא צריכה להיפתר היום, היום, היום, היום.
יעקב כץ: צריכים להשפיע על ראש הממשלה כדי שיפתור את הבעיה היום.
יעקב כץ: אסור לאפשר ליותר מסתננים להיכנס למדינת ישראל.
יעקב כץ: איך נפתור את הבעיה עם אלה שכבר נמצאים כאן, זאת שאלה אחרת שצריך לדון בה, אבל זה לא כרגע נושא הדיון אלא נושא הדיון הוא לגבי העתיד.
דוד אזולאי: נציג צה"ל, ספר לנו איך נכנסים האנשים ומה קורה אחרי שהם נכנסים.
שרון הראל: כאשר הם מגיעים לגדר הגבול - בסך הכל הגבול עם מצרים בחלקו הגדול הוא ללא גדר – חלקם יושבים ומחכים לכוח צה"ל, חלקם נתפסים באופן מפתיע, הם מתושאלים באופן ראשוני מיד כאשר הם נכנסים ולאחר מכן הם מועברים למתקנים ובסוף הם מגיעים למתקן עיקרי שנמצא באזור קציעות, באזור כלא סהרונים, שם מתבצע תחקור מסודר של אנשי משרד הפנים לאותם אנשים זרים.
שרון הראל: מבחינת הזמנים, עד שהם נקלטים בכלא קציעות – כלא קציעות הוא בעצם מתקן סהרונים – בדרך כלל עוברות 24 שעות עד 48 שעות, למעט שבתות אז כלא סהרונים סגור ואז מגיעים ל-72 שעות.
שרון הראל: בזה תם הטיפול של הצבא.
דוד אזולאי: כל הימים האלה הם בעצם באחריות הצבא, על כל המשתמע מכך.
שרון הראל: הם באחריות הצבא על כל המשתמע מכך.
דוד אזולאי: יש אנשים שמביאים אותם?
דוד אזולאי: יש אנשים שמלווים אותם?
שרון הראל: בדרך כלל הם מגיעים אל הגבול ללא ליווי אבל את המבריחים הם פוגשים בעומק השטח – זה מה שאנחנו יודעים – ואלה מבריחים שיושבים בפזורות.
שרון הראל: אנחנו יודעים שהם משלמים 2,500 דולר מראש לאדם כדי להעביר אותם.
יעקב כץ: זאת אומרת, משפחה שמגיעה עם שישה-שבעה ילדים, צריכה לשלם 12 אלף דולר.
שרון הראל: אני לא יודע מה החישוב, אבל אנחנו יודעים על 2,500 דולר לראש.
שרון הראל: מביאים אותם קרוב לגדר ומצביעים להם על המקום שידוע למבריחים שדרכו יהיה קל יותר להסתנן וקשה יותר להיתפס.
שרון הראל: כך הם מגיעים לשטח ישראל.
דוד אזולאי: אחרי שהם חדרו, לפני שהגיעו לצבא, בשלב הביניים הזה, האם יש גורמים מתוך מדינת ישראל שמכוונים אותם או מנחים אותם?
שרון הראל: כאשר מדובר בהברחות פליליות, לא ההברחות עליהן אנחנו מדברים היום, בדרך כלל יש גורמים שנמצאים מהצד הישראלי.
חמד עמאר: מה זה הברחות פליליות?
דוד אזולאי: סמים.
מירי רגב: כלי נשק.
שרון הראל: הברחה של סחורות.
שרון הראל: כאשר מדובר בהסתננות, וראיתי סרטונים כאלה, בדרך כלל אין מישהו מהצד הישראלי.
חמד עמאר: אנחנו קיבלנו סקירה אחרת בגבול.
חמד עמאר: קיבלנו דיווח מפיקוד דרום ומהפרקליטות.
דוד אזולאי: מצליחים לתקשר אתם?
שרון הראל: לא מדובר כאן בחייל בודד שהוא בדרכו לבסיס אלא בכוחות שנמצאים על הגבול שמלווים בגששים.
שרון הראל: הגששים מבינים את השפה הערבית ומצליחים לתקשר אתם בכל מיני צורות.
דוד אזולאי: אחרי קציעות, מישהו מחכה להם?
דוד אזולאי: אני יודע שבקציעות מתבצע הרישום.
דוד אזולאי: אחר כך, הם יוצאים, מישהו מלווה אותם?
דוד אזולאי: מישהו מוביל אותם?
שרון הראל: אני לא יכול לומר לך.
שרון הראל: שוב, אני מזכיר שהטיפול של הצבא מסתיים ברגע שהם מועברים לכלא קציעות.
שרון הראל: שם בהקדם האפשרי מביאים אותם בפני הממונה על ביקורת הגבולות והם עוברים לחוק הכניסה לישראל.
חמד עמאר: מי מבצע את התחקיר הראשוני של המסתננים?
חמד עמאר: צה"ל?
שרון הראל: תשאול.
שרון הראל: התשאול הראשוני מתבצע על ידי חיילי צה"ל, בדרך כלל על ידי קצינים, גם קצינים שהם גששים.
שרון הראל: הם מבצעים את התשאול על פי פורמט מסודר שהוצא על ידי בית המשפט העליון ונמצא ראוי וסביר.
קריאה: זה עדיין לא הוחלט על ידי בג"ץ.
חמד עמאר: התשאול של צה"ל יכול לקבוע אם המסתנן הוא פליט או מהגר עבודה או שאין לכם את היכולת הזאת?
שרון הראל: התשאול של צה"ל לא יכול לקבוע.
חמד עמאר: אם אנחנו רוצים להפריט בין פליט למסתנן ומהגר עבודה, זה אפשרי?
שרון הראל: הוא נשאל למה הוא הגיע והוא אומר שהוא בא לחפש עבודה.
שרון הראל: זה אמור כמעט לגבי כולם.
אריה ביבי: אדוני היושב ראש, חבריי חברי הכנסת, יושב ראש הוועדה הקרואה, מכובדיי, מדינת ישראל היא מדינה של רחמנים וטוב שכך.
אריה ביבי: העם היהודי עבר טראומה קשה מאוד אבל יחד עם זאת מה קורה לנו?
אריה ביבי: אני חושב שאנחנו השתגענו.
אריה ביבי: אין עוד מדינה בעולם, מדינה אחת – ואני הייתי בהרבה מדינות, גם כאשר הייתי בשירות וגם מחוץ לשירות – שאין לה גבול.
אריה ביבי: ארצות הברית שקוראת לעצמה המדינה הגדולה בנושא הדמוקרטי, יש לה גבול מחושמל עם מקסיקו, יש לה הליקופטרים שמסיירים בקו הזה, יש לה גששים, יש לה כלבים בקו הזה והיא לא מאפשרת כניסה למרות שגם אליה חודרים.
אריה ביבי: אני רוצה לומר לכם יותר מכך.
אריה ביבי: אלה שמגיעים מאריתריאה, מגיעים.
אריה ביבי: במצרים נמצאים במספר שלבים כשלושה מיליון שמחכים למסרונים, מחכים לטלפונים, מחכים עם מורה דרך כדי להגיע למדינת ישראל.
אריה ביבי: הצבא עוצר אנשים אבל אתם לא יודעים כמה חודרים.
אריה ביבי: התשאול של הצבא, אני אומר לכם כמה זמן הוא אורך.
אריה ביבי: מגיעים אנשי מילואים, מקבלים דף, ניתנת להם הדרכה במשך חצי שעה ואומרים להם שעם הדף הזה הם יתשאלו.
אריה ביבי: אם אני טועה, תקן אותי.
שרון הראל: אתה טועה.
אריה ביבי: תאמר לי כמה זמן אורך התשאול ומה מלמדים את אלה שעורכים את התשאול.
דוד אזולאי: אני מציע שתסיים את דבריך ולאחר מכן נאפשר לנציג הצבא להשיב לך.
אריה ביבי: אני חושב שכל מדינה שהיא הומנית ורוצה להתחלק אתנו, אין לנו בעיה.
אריה ביבי: כל אלה שמגיעים, אנחנו יכולים להושיב אותם על מטוסים על חשבון מדינת ישראל ולהחזיר אותם לאותה מדינה הומנית שרוצה בהם.
אריה ביבי: אני חושב שכאן אנחנו טועים.
אריה ביבי: אנחנו מדינה שיש לנו מיליון אנשים עניים ואנחנו לא צריכים לקלוט עוד מיליונים שיגיעו לכאן.
אריה ביבי: אם המצב הסוציו אקונומי של המיליון האלה, אנחנו מורידים את הסף.
אריה ביבי: אני אומר לכם שלא רק ערד נפגעה מהנושא הזה.
אריה ביבי: אם תהיו באילת, תיווכחו לדעת שבאילת המכה היא לא פחות קשה מאשר קיימת בערד.
אריה ביבי: הייתי אצל ראש עיריית אילת והוא בכה בדמעות ושאל איך אפשר להיפטר מהגזרה הזאת.
אריה ביבי: צריך לומר לראש הממשלה שיתחיל את הקמת הגדר ושיעשה זאת אתמול ולא היום.
אריה ביבי: מי שרוצה לעבור, שיעבור בנקודת גבול מבוקרת.
אריה ביבי: נקודת הגבול המבוקרת היא זאת שתאמר אם הוא יעבור ובה ישבו אנשים שהם לא מילואימניקים ולא אנשים, עם כל הכבוד להם, שמקבלים דף תדרוך או ישבו בחדר ליום תדרוך.
אריה ביבי: תשאול הוא מקצוע.
אריה ביבי: בבקרת הגבול יודעים לערוך תשאול ויודעים איך לתשאל את האנשים.
אריה ביבי: אם יש באמת מקרים הומניים שמדינת ישראל יכולה לקלוט, 300-400 אנשים בשנה, אני לא נגד זה.
אריה ביבי: אם ספינה עומדת לטבוע ומדינת ישראל מצילה את האנשים, את הפליטים שעליה, אני לא נגד זה, אם יורים על מישהו ורודפים אחריו והוא מבקש מקלט במדינת ישראל, אני לא נגד זה, אבל אני נגד כל הנהירה הזאת של מיליוני האנשים שייכנסו למדינת ישראל כי אנחנו כבר לא נהיה מדינת היהודים ואני לא יודע איזה שם ניתן למדינה שלנו.
דוד אזולאי: נציג יחידת עוז.
דוד אזולאי: תאמר לי בבקשה היכן אתם משתלבים.
עמי עטיה: אני מנהל מרחב דרום של יחידת עוז.
עמי עטיה: אנחנו זרוע האכיפה של משרד הפנים.
עמי עטיה: לפני כן הייתי ממונה ביקורת גבולות בקציעות ואני יכול לומר שהייתי בין הראשונים שנתקל ביוני 2007 במסתננים הראשונים שהגיעו לקציעות.
עמי עטיה: עשיתי כ-4,000 שימועים לאותם מסתננים.
יעקב כץ: מאז 2007 ועד היום מדובר בלמעלה מ-20 אלף אנשים.
עמי עטיה: כן.
עמי עטיה: הנתונים שלנו הם אלה שאנחנו מקבלים מפיקוד דרום, מקציעות, מהאנשים שלנו במקום.
עמי עטיה: משנת 2007 נכנסו למדינת ישראל 20,360 אנשים.
יעקב כץ: ידועים.
עמי עטיה: ידועים.
דוד אזולאי: דרך הגבול הדרומי.
עמי עטיה: דרך הגבול הדרומי.
עמי עטיה: זה מה שידוע.
עמי עטיה: זה מספר האנשים שהצבא תפס והם עברו דרך קציעות.
דוד אזולאי: עם יד על הלב, אתה יודע שיש גם כאלה שלא נתפסים.
עמי עטיה: אני יודע לא כי אני נביא אלא אני פשוט תופס אותם אחרי כן בתפקידי הנוכחי.
דוד אזולאי: כלומר, התופעה קיימת.
דוד אזולאי: אבל אין לך את הנתונים.
עמי עטיה: של אלה שלא עברו דרכנו.
דוד אזולאי: זה נתון בלתי ידוע.
עמי עטיה: אכן, נתון בלתי ידוע.
עמי עטיה: מה-1 ביולי 2009, על פי הנתונים שלנו, נתפסו 2,973 אנשים רשומים.
עמי עטיה: אלה הנתונים שקיבלנו מהצבא ומקציעות.
שרון הראל: ב-2009 – 7,703 אנשים.
שרון הראל: בשנת 2008 – 5,000 ומשהו.
דוד אזולאי: נציג הצבא, אני רוצה לשמוע דווקא ממך את הנתונים.
דוד אזולאי: תן לנו את הנתונים שיש לך.
שרון הראל: בשנת 2008 – 7,703 אנשים.
שרון הראל: בשנת 2009 – 4,400-5,000 אנשים.
שרון הראל: מה שכן, העלייה הגדולה הייתה ברבעון האחרון של 2009, אז נכנסו כמעט שליש מסך המסתננים באותה שנה.
שרון הראל: עד ה-14 בפברואר 2010, החל מה-1 בינואר 2010, נכנסו משהו כמו 350 ומשהו אנשים.
דוד אזולאי: כלומר, ההכרזה של ראש הממשלה – אני רק שואל – על הקמת גדר גרמה לכך שיש היום חדירה יותר גדולה?
דוד אזולאי: ההכרזה של ראש הממשלה, נדמה לי שהייתה לפני כחודש.
שרון הראל: העלייה הגדולה התחילה כבר מאוקטובר.
שרון הראל: אני לא יכול לענות לך על כך.
יעקב כץ: אם הוא יחליט שהוא מקבל את כולם, אולי תהיה ירידה.
דוד אזולאי: אני רוצה לחזור לנציג יחידת עוז.
דוד אזולאי: הנתונים שאתה מוסר לנו, הם 2,973 עד 2009.
עמי עטיה: מה-1 ביולי 2009 עד היום – 2,973.