GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ואאל יונס:
פשוט גייסו אותו, מה שנקרא, החיילים.
ואאל יונס:
בהתחלה נותנים להם, לך תזרוק ככה, לך תזרוק ככה, לך תשבור ככה, ולאט לאט עד שהוא מגיע עד רצח.
ואאל יונס:
חינוך פורמלי זה יכול להיות ממש הפתרון.
ואאל יונס:
זה לא רק הפתרון, אבל זה הפתרון, כי המשטרה והמנהיגות לא יכולים לעשות כל דבר.
יעקב מרגי:
איתן.
איתן ברושי:
אדוני היושב ראש, חברי הכנסת, צריך להיזהר בדיונים כאלה שלא יגרם עוול לחברה הערבית.
איתן ברושי:
הניסיון לא פעם בכנסת להציג את בעיית הפשיעה כבעיה מרכזית, ולעיתים את האכיפה והטענות, שאלות של עוני ומצוקות ומעבר להפרות סדר ופשיעה הם לא נחלתו רק של המגזר הערבי וצריך להיזהר לא לתת תווית כזאת.
איתן ברושי:
מצד שני, אני, כמי שחי כל השנים בצפון, וגם באזרחות וגם במקומות אחרים נפגש עם ערבים, אני חושב שיש הישגים ענקיים למרות כל הטענות שהחברה הערבית, ואולי בישראל יותר מכל המדינות השכנות, וכמי שמכיר גם את בתי החולים, שני בתי החולים, גם בנהריה וגם בצפת, מנהלים אותם לא יהודים, וגם אני בא מבית חולים עפולה, ששם נולדתי ושם אני מלווה, יש אין סוף, אני לא רוצה להאריך - - -
מאיר כהן:
צריך להאיר את זה.
איתן ברושי:
אני חושב שלא מספיק מאירים את הצדדים האחרים.
איתן ברושי:
מצד שני, חלק מהשאלות האלה שעולות פה לא קשורות דווקא למגזר הערבי.
איתן ברושי:
אני חושב, אדוני היושב ראש, שלא פעם דיברנו מה הוא הסל הדיפרנציאלי שנותנת הממשלה לחינוך מלידה ועד בכלל, שלא לדבר על זה שהגיל הרך מופקר.
איתן ברושי:
זה לא הנושא, לכן אני חושב שהשאלה העקרונית היא לא מתחלקת לערבים ויהודים אלה לאזורים של עדיפות לאומית, לסוציו אקונומי, לשאלות אחרות.
איתן ברושי:
חלק מהשאלות האלה הן רחבות יותר.
איתן ברושי:
מצד שני, גם בתנאים שתוארו פה, אנחנו עדים להתפתחות מדהימה של החברה הערבית ולהישגים גדולים מאוד שוודאי יותר מאשר האזורים השכנים.
יעקב מרגי:
חברת הכנסת לאה פדידה.
לאה פדידה:
תודה רבה.
לאה פדידה:
אני לא חושבת שהדיון הוא על הישגי החברה הערבית, ויש לה הרבה הישגים, ולכן אני לא שמה את זה כרגע לדיון.
לאה פדידה:
הדיון הוא בעצם האם אנחנו משקיעים מספיק שתהיה אלטרנטיבה לאותו נער ונערה לא להתפתות ללכת לעונש ומעשה אלימות.
לאה פדידה:
כשאותו אדם, אין לו אופק, אין לו תקווה, הוא לא רואה לאיפה הדרך יכולה להוביל, לא מין הסתם הרבה יותר קל לפנות לפשע ואלימות.
לאה פדידה:
הרבה דברים מניעים את האדם.
לאה פדידה:
מניע אותו כסף, כוח, אהבה, אבל כושר הישרדות זה מספר אחד, ואותו אדם שמרגיש שהוא צריך לשרוד והוא צריך לחיות והאלטרנטיבה שאנחנו מציעים לו היא פשיעה, הרבה יותר קל לו לעשות את הפסע הזה לעולם הפשע מאשר שאם אנחנו כחברה מתוקנת נראה לו שאפשר אחרת, ולא בכדי זה בוועדת החינוך.
לאה פדידה:
אם נראה לו שהוא יכול לרכוש מקצוע ואם נראה לו שהחינוך הוא לא רק החינוך של בית הספר מ-08:00 עד 14:00 אלא חינוך הוליסטי שנותן לו לשעות הפנאי ונותן לו מועדון נוער ונותן לו חוגים ונותן לו העשרה, אזי עשינו הרבה ולא סגרנו את אותו נער ונערה במעגל העוני ואנחנו מראים לו, זאת הדרך, אלא מחובתנו להראות תקווה ולהגיד, אתה לא צריך לשרוד, יש הרבה דרכים אחרות, ולהביא אותו להיות אחר כך אזרח תורם, משמעותי, ולא אזרח שאנחנו צריכים לטפל בו.
לאה פדידה:
תודה.
יעקב מרגי:
חבר הכנסת חאג' יחיא.
יעקב מרגי:
רק כהערת ביניים, אני בדרך כלל בתקופה הזו כמעט לא עושה דיונים, כי צריך לסיים חקיקה לפני סוף מושב, ואמרתי, הנושא הזה, צריך לגעת בו, עולה ויורד, עולה ויורד.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
כבוד היושב ראש, אנחנו מדברים במיוחד על גילאי בגרות.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
זה הגילאים היותר מסוכנים.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
מי שאין לו מסגרת, יש בעיה, כי שם יש את כל האנרגיות שצריך לשחרר אותם מאיזשהו מקום.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
אם יש לו מסגרת של אחר הצהריים או של הבוקר, הוא יכול לשחרר את האנרגיות שם, אחרת תהיה לו אפשרות גם לקבל כסף קל.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
כנופיות הפשע יכולות להציע דברים שהוא יכול להגיע הביתה ואומר, ההכנסה שלי במרכאות או לא במרכאות היא יותר גדולה מההכנסה של אבא.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
הוא יכול להתבטא בזה, יש לו רכב, יש לו בגדים עם מותגים שהוא יכול להתגאות בהם, יש לו נשק ויש לו גם את העניין של ללכת למקומות.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
היו מקרים שנכנס לחנות בגדים, לחנות נעליים, מודד, מתלבש ויוצא.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
ישלם, בסדר, אחר כך.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
בעל המקום יודע שזה פרוטקשן וה פרוטקשן הזה מתחיל בדברים האלה שהוא לוקח חולצה, לוקח בגד, לוקח נעל ויוצא, ולא רק זה, הוא עדיין צעיר והוא יכול לשבת במחיצת מבוגרים ואנשים כאלה עם הפרסטיז' הזה של ללכת ולשבת, ופתאום אנחנו מצמיחים את העבריין הבא, לכן משרדי הממשלה יכולים לתת את הפתרונות, ואני אומר, במיוחד בכפרים הלא מוכרים ניתן לעשות שימוש חורג לתקופה מסוימת, ניתן לעשות תוכנית מפורטת נקודתית.
קריאה:
יש.
קריאה:
בתי הספר קיימים, רק סוגרים אותם ב-14:30.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
אני יודע, אבל יש מקומות שלא מספיקים.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
גם מסיעים את התלמידים למרחק ארוך.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
באותם מקומות אתה יכול להביא קרוואנים עם תוכנית נקודתית, עם שימוש חורג לתקופה קצרה מסוימת בלי לחכות אם מכירים או לא מכירים בכפר.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
הנושא הזה מחייב פתרון והפתרון יכול להיות גם מעשי בלי להיכנס לשאלה מתי מכירים בכפר או לא מכירים, כי כבודו התכוון לא להיכנס לתחום הזה.
יעקב מרגי:
והנה אני אומר לך, העמדה שלי ידועה.
יעקב מרגי:
אתה יכול לומר שהכפר לא מוכר.
יעקב מרגי:
הבן אדם, אי אפשר לומר לא מוכר, לכן צריך למצוא את האיזון.
יעקב מרגי:
המדינה צריכה למצוא את האיזון, לספק לאזרח את הצרכים שלו, את הזכויות שלו לבין למצוא תמריץ אחר להסתדר, כי החשש שלהם, שאם יתנו גנים ויתנו בתי ספר ויתנו מועדוניות ויתנו מתנ"סים בכפרים לא מוכרים, לא תהיה הסדרה.
יעקב מרגי:
המדינה הגיעה לחלל עם לוויינים, צריכה למצוא את המתכונת לספק - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא:
יש מבנים יבילים, יש שימוש חורג לתקופה מסוימת.
עבד אל חכים חאג' יחיא:
לתת את הפתרונות עד שאנחנו מגיעים לפתרון הקבע של להכיר באותם ישובים.
יעקב מרגי:
חבר הכנסת אזברגה.
ג'מעה אזברגה:
קודם כול אני מברך אותך על הדיון, אדוני היושב ראש.
ג'מעה אזברגה:
אני חושב שכל הדיבורים האלה הם על הסימפטום ולא על מקור הבעיה.
ג'מעה אזברגה:
הסימפטום הוא האלימות והפשיעה במגזר הערבי, אבל אנחנו צריכים למצוא את הסיבה העיקרית.
ג'מעה אזברגה:
כמה בחינוך הבלתי פורמלי אנחנו משקיעים לגבי הילדים האלה?
יעקב מרגי:
אנחנו נשמע.
ג'מעה אזברגה:
איפה התוכניות הממשלתיות?
ג'מעה אזברגה:
לדעתי התקציבים הם דלים, בחינוך הבלתי פורמלי אני מדבר, כי הפורמלי אנחנו לומדים לכתוב ולקרוא ולהגיע לבגרות, אולי לאוניברסיטה.
ג'מעה אזברגה:
זה דבר אחד.
ג'מעה אזברגה:
דבר שני, ואני בהחלט מסכים מאוד עם לאה פדידה שאמרה לגבי אופקים.
ג'מעה אזברגה:
ברגע שבחור צעיר בגיל 20 יוצא אחרי תיכון או בתיכון אפילו, מתחיל בגיל 17, הוא יודע שאין לו אופקים.
ג'מעה אזברגה:
הוא יודע אם הוא יבנה את הבית הזה שלו אם ייהרס, הוא יודע שאין לו מקום בכפר שלו שיהיה מוכר יום אחד.
ג'מעה אזברגה:
אין לו אופקים, אז זה מכניס את האנשים ללחץ, לא יעזור כלום.
ג'מעה אזברגה:
אנחנו צריכים להיות מציאותיים.
ג'מעה אזברגה:
הדבר הזה חשוב מאוד, כי הצעיר בדיוק חושב על העתיד שלו, מה יהיה בעוד שנה, בעוד שנתיים, יהיה בית, יתחתן, יקים משפחה או לא.
ג'מעה אזברגה:
לדעתי היעדר האופקים זה אחת הבעיות.
ג'מעה אזברגה:
תודה.
יעקב מרגי:
חנין זועבי.
חנין זועבי:
קודם כול הבעיה היא כן בעיה של האזרחים הפלשתינים במדינה.
חנין זועבי:
הבעיה אינה האלימות, הבעיה היא הפשיעה ואני קצת חולקת על הניתוח שהבסיס הוא בסיס סוציו אקונומי, וזה ניתוח של זכויות, כי אם אנחנו נשווה בין - - -
לאה פדידה:
רגע, אבל הדיון הוא על אזרחים ערבים, לא על פלשתינים.
חנין זועבי:
על אזרחים פלשתינים, אנחנו.
יעקב מרגי:
לאה, לא רוצה ללכת לשם.
יהודית גידלי:
קודם כול, לא מופיע לא זה ולא זה.
חנין זועבי:
קבוצה לאומית מזהה את עצמה, מגדירה את הזהות של עצמה.
חנין זועבי:
אחרים לא מגדירים לה את הזהות של עצמה.
מאיר כהן:
אז למה את מגדירה להם?
מאיר כהן:
באיזו זכות את מגדירה?
חנין זועבי:
אתה תשאל את סעיד, הוא יגיד לך, הוא פלשתיני.
מאיר כהן:
כי הוא מפחד ממך.
חנין זועבי:
סעיד, אתה מפחד?
לאה פדידה:
זאת הבעיה, שלא תביא אותך לקדם כלום, רק לנגח.
מאיר כהן:
הקיצונים השתלטו, אז הוא מפחד.
יעקב מרגי:
הכי קל לצאת מהדיון, להתדרדר ולא נעשה כלום.
חנין זועבי:
הנחת יסוד, אנחנו פלשתינים, חלק מהעם הפלשתיני.
חנין זועבי:
מי שלא יסכים, הוא יכול לא להסכים.
חנין זועבי:
זו הבעיה שלו.
חנין זועבי:
אני חולקת על הניתוח הסוציו אקונומי, כי גם בהשוואה למדינות ערב וגם בהשוואה לגדה המערבית שהיא מבחינה סוציו אקונומית, ולא ניכנס לכיבוש, היא במצב יותר רע.
חנין זועבי:
הפשיעה והאלימות הם פחותים, ברמות ירודות מאשר רמת הפשיעה והאלימות אצלנו.
חנין זועבי:
הטענה המרכזית שלנו, שהבעיה היא בעיית פשיעה, של ארגוני פשע שהם מפיצים תרבות של אלימות.
חנין זועבי:
הם מפיצים מסר חינוכי.
יעקב מרגי:
דיברו על זה.
חנין זועבי:
בדיוק, שהוא אומר, המטרה הראשונה להאשמה שלנו זו המשטרה, אבל זה לא הדיון של סעיד, לכן אני זורמת עם הדיון.
סעיד אלחרומי:
אבל מי מזין אותם?
חנין זועבי:
חוסר הרתיעה של המשטרה, וזה כבר מוכח שהקריטריון הראשון לטפל בפשיעה זה רתיעה של המשטרה.
חנין זועבי:
זה סיכוי העבריין להיתפס, שהסיכוי בחברה הערבית הוא עשירית מאשר סיכוי העבריין והפושע היהודי להיתפס, וזה כבר מחקרים.
חנין זועבי:
כאשר אנחנו מדברים על מערכת החינוך, אדוני היושב ראש, יש לנו בעיה שגם אנשים נורמטיביים, לא פושעים, וזה כבר מה שמאפיין את הפשיעה והאלימות.
חנין זועבי:
גם אנשים נורמטיביים בחברה הערבית נוטים לרכוש נשק בשביל להגן על עצמם, אז זו לא בעיה של אנשים - - -
לאה פדידה:
גם רוכשים קמח.
לאה פדידה:
זה לא הדיון.
חנין זועבי:
אם את לא מזהה מה זה ניתוח ואיך מנתחים את התופעה, אז זו הבעיה שלך.
חנין זועבי:
או שאין מקום לניתוח ויש מקום לסיסמאות וקלישאות, או שאנחנו מנתחים את התופעה.
חנין זועבי:
בקשר למערכת החינוך, הבעיה אינה רק החינוך הלא פורמלי.
חנין זועבי:
גם החינוך הפורמלי הוא חינוך שלא נותן מקום לתלמיד הפלשתיני.
חנין זועבי:
הוא גם מערכת שמייצרת ניכור, מערכת שלא מדברת עם הזהות של התלמיד הפלשתיני, לא מדברת עם המציאות שלו, והבעיה אינה בעיה של תקציב.
חנין זועבי:
הבעיה היא בעיה של התאמת התוכן למציאות הלאומית האזרחית של התלמיד הזה, והיא למלא את האתגרים שהוא נתקל בהם בחיים שלו מחוץ לבתי הספר ובתוך בתי הספר.
חנין זועבי:
המדינה היא חוסר רצון, וחוסר רצון מצד המשטרה למצוא פתרון לבעיית הפשיעה.
חנין זועבי:
היא גם כן חוסר רצון של מערכת החינוך לספוג את התלמיד הזה בכל רמות הזהויות שלו, גם האזרחית וגם הלאומית.
יעקב מרגי:
אחמד טיבי.
אחמד טיבי:
תודה אדוני היושב ראש.
אחמד טיבי:
אני רוצה להודות לחברי, סעיד אלחרומי על שיזם את הדיון החשוב הזה.
אחמד טיבי:
נדמה לי שבנושא אלימות בחברה הערבית זה הדיון שמספרו 529, כמעט שליש ממספר הקורבנות מאז שנת 2000 ועד היום, שנפלו באלימות הפנימית בתוך החברה הערבית.
אחמד טיבי:
אמרתי בעבר ואני חוזר, כאשר אתה שואל את הציבור הערבי מה הנושא שמדאיג אתכם הכי הרבה, זה אלימות ופשיעה.
אחמד טיבי:
לעיתים הנושא השני הוא חינוך ובעיות חינוך, או השלישי, והדיון היום משלב את שני הדברים גם יחד, כי הם סדורים זה בזה.
אחמד טיבי:
אין ספק שחינוך לסובלנות ולאי אלימות הוא חשוב, גם בבית הספר, גם בבית, גם במסגד, גם בתקשורת, גם במגרשי כדורגל, אבל יש סוג מסוים של אנשים שגם חינוך לא יעזור.
אחמד טיבי:
זה חלק מהחברה, שמדובר במאפיות, בכנופיות, בעבריינים שהשיטה הזאת לא בדיוק היא הכלי הטיפולי הטוב ביותר עבורם והם אלה שמשתוללים ועושים את זה בצורה מאוד נינוחה.
אחמד טיבי:
הם מרגישים כאילו אין אכיפה.
יעקב מרגי:
ללא הפרעות, ללא רתיעה.
אחמד טיבי:
נכון, ונדמה לי שהם מאוד מרוצים מתפקודה של המשטרה, בניגוד לנו למשל.
אחמד טיבי:
המאפיות מרוצים מתפקודה של המשטרה, ואם הם ישאלו בסקר, הם יתנו ציון טוב למשטרה.
מאיר כהן:
המשטרה תיבחר.
אחמד טיבי:
אנחנו לא.
אחמד טיבי:
אנחנו חושבים שהמשטרה לא עושה את תפקידה, לא במניעה, שזה חשוב, לא בהרתעה, שזה ענישה ושליחת אנשים לכלא לתקופות ארוכות, ופענוח.
אחמד טיבי:
כאשר חברי סעיד הצביע על הגורם של החינוך כמו שפעם הצבענו על העניין של אבטלה ואי תעסוקה כגורם גם לאלימות, זה חלק מהגורמים שמלבים את נושא האלימות, כמו עוני למשל, כמו מצב סוציו אקונומי, כמו היעדר מסגרות חינוכיות או חוץ-ממלכתיות ביישובים הערביים.
אחמד טיבי:
עדיין אני חושב שמערכת החינוך לא מפוקסת היטב בנושא של טיפול באלימות בחברה הערבית, והנושא הוא הראשון במעלה בחשיבות לציבור הערבי.
אחמד טיבי:
הוא לא הראשון במעלה מבחינת סדר החשיבות של כל משרדי הממשלה, אדוני היושב ראש, אבל לא בוועדות הכנסת.
אחמד טיבי:
ועדות הכנסת, הח"כים הערבים מציפים את הנושא הזה.
אחמד טיבי:
לעיתים זה עוזר ולעיתים לא.
יעקב מרגי:
וראשי הוועדות קשובים.
אחמד טיבי:
אין לנו כוח משטרה פרטי.
אחמד טיבי:
אם יהיה לנו כוח ביצועי, אז אפשר להאשים אותנו, למרות שאני אומר שכולנו אשמים.
יעקב מרגי:
מאה אחוז, תודה.
יעקב מרגי:
חסין אבו כף, בקצרה.
חסין אבו כף:
תודה, היושב ראש.
חסין אבו כף:
אני חסין אבו כף, מורה בבית הספר.
חסין אבו כף:
יש לי ותק של 23 שנים בהוראה.
מאיר כהן:
מאיפה אתה?
חסין אבו כף:
מבאר שבע, שבט אבו כף.
מאיר כהן:
באיזה בית ספר?
חסין אבו כף:
בית ספר אלסנאבל, שבט אבו כף.
חסין אבו כף:
אנחנו כאן מדברים רק על התוצאות של הכישלון במערכת החינוך ומתחילים לטפל בתוצאות, אבל לא חושבים על הגורם הראשי לבעיה.
חסין אבו כף:
הבעיה שלנו מתחילה מילד בכיתה א'.
חסין אבו כף:
כשילד יוצא לנו מכיתה א' עם עוגמת נפש ולא מטפלים בו, הבעיה לא תיפתר, זאת אומרת שאנחנו לא בכיוון הנכון.
חסין אבו כף:
אני עשיתי מחקר ביוזמה אישית ממני.
חסין אבו כף:
לקח לי המחקר כמעט שמונה שנים.
חסין אבו כף:
התחלתי בשנת 2008.
חסין אבו כף:
שלחתי את המחקר למשרד החינוך.
חסין אבו כף:
הכנתי תוכנית מושלמת, אם אנחנו נבצע תוכנית בבתי הספר בדרום, אנחנו נפתור את בעיית החינוך.
חסין אבו כף:
קיבלתי מכתבים משר החינוך שהוא העביר את הטיפול לאמירה חיים.
חסין אבו כף:
אמירה חיים העבירה את הטיפול למפקח האישי שלי.
חסין אבו כף:
ישבתי איתו.
חסין אבו כף:
אמר לי, כל מה שאתה אומר וכל מה שתעשה זה בסדר, אבל לצערי הרב הסמכויות בידיים של אמירה חיים.
חסין אבו כף:
אמירה חיים היא המנהלת שלי, של מחוז הדרום.
חסין אבו כף:
מאז 2008 לא הצלחתי לשבת איתה.
יעקב מרגי:
אתה מדבר על החינוך הפורמלי.
חסין אבו כף:
אוקי, חינוך פורמלי.
חסין אבו כף:
זאת הזדמנות בשבילי.
חסין אבו כף:
כבר שנים נלחמתי עד שאגיע לפה ולמסור את דעתי.
חסין אבו כף:
עכשיו יש לנו בעיה, לא בעיית תקציב במגזר הבדואי.
חסין אבו כף:
המדינה השקיעה מיליארדים במגזר הבדואי, אבל לא עזר.
חסין אבו כף:
בתי ספר חדשים, בניינים חדשים, הבעיה שלנו עם הילדים היא בעיה חינוכית.
חסין אבו כף:
הבן אדם שגורם לבעיה הזאת והוא לא יכול לטפל בבעיה הזאת הוא המורה של בית הספר.
חסין אבו כף:
אנחנו צריכים ללמד את המורה איך הוא צריך להתייחס לשכבת הבנים במיוחד.
חסין אבו כף:
הבנים מתחילים באותה רמה עם הבנות בכיתה א', מגיעים לכיתה ט', מתקשים לקרוא ולכתוב או לא יודעים כלל קריאה וכתיבה, זאת אומרת שייצא לנו ילד לא נורמטיבי בגלל שיש לו עוגמת נפש, לכן אנחנו צריכים להשקיע.
יעקב מרגי:
חסין, אתה יודע מה מתסכל?
יעקב מרגי:
שכולנו יודעים זאת.
יעקב מרגי:
כולם יודעים זאת ולא מתמודדים עם זה.
יעקב מרגי:
כמאל ריאן.
כמאל ריאן:
אני ריאן כמאל, נציג מרכז השלטון המקומי ואני יושב ראש ומייסד מרכז אמאן, המרכז הערבי לחיים בטוחים, אחרי שקראתי לו פעם, המרכז הערבי למלחמה באלימות.
כמאל ריאן:
נכשלתי להילחם באלימות עם השאר, לכן עכשיו אני דואג לחיים מהזווית האחרת.
כמאל ריאן:
אני חושב שמערכת החינוך ממש עוברת אותו תהליך שהחברה הערבית עוברת.
כמאל ריאן:
זו תופעה שהתחילה להיכנס למערכת החינוך אחרי שהציפה את החברה הערבית.
כמאל ריאן:
אני, בניגוד למה שאמר ידידי, ד"ר אחמד טיבי, שהאלימות מיוצרת מבפנים, כאילו בתוך החברה הערבית.
כמאל ריאן:
האלימות אצלנו או הפשיעה היא מיובאת.
יעקב מרגי:
רבותיי, להתמקד בחינוך.
כמאל ריאן:
כן, כן, אנחנו ייבאנו אותה מבחוץ.
כמאל ריאן:
אם אנחנו נתמקד בתופעה, היא נמצאת במרכז.
כמאל ריאן:
היום אחוז האלימות במרכז הוא 78%, זאת אומרת, ייבאנו את זה לאזור המרכז, עכשיו אנחנו מייצרים את זה לצפון ולדרום, וגם מייצרים את זה לתוך בתי הספר.
כמאל ריאן:
זה הזמן שמערכת החינוך, משרד החינוך יכנס לבתי הספר וימגר את התופעה הזאת, כי עכשיו היא בהתחלה שלה.
כמאל ריאן:
כשילד נכנס עם אקדח, המערכת צריכה להתמודד עם זה, והיא רק יכולה להתמודד עם זה, לא ראש הרשות יכול להתמודד עם זה ולא אף גורם אחר.
כמאל ריאן:
היחידי שיכול להתמודד עם תופעה כזאת בתוך בית הספר, מערכת החינוך.
כמאל ריאן:
מערכת החינוך לא שמה את המשאבים הדרושים.
יעקב מרגי:
אני ברשות חברי הכנסת שנכנסו, עוד מעט אתן לעאידה.
יעקב מרגי:
אני רוצה לשמוע את משרד החינוך יותר.
יעקב מרגי:
חינוך בלתי פורמלי, קצת, מערכת החינוך הכללית.
יעקב מרגי:
האם זה בכלל על שולחנכם, סוגיית האלימות בחברה הערבית, הבדואית?
עירית בירן:
עירית בירן, אני סגנית של מנהלת המינהל הפדגוגי.
עירית בירן:
הנציג של מינהל חברה ונוער איננו היום.
עירית בירן:
החור איתו וגם שוחחתי איתו כדי להכין את הנתונים.
יעקב מרגי:
אבל באת מצוידת.
עירית בירן:
באתי מצוידת, מסודרת.
עירית בירן:
קודם כל, השנה תוקצבנו ב-130 מיליון שקל לנושא של החינוך הבלתי פורמלי למגזרי דוברי ערבית.
עירית בירן:
הקמנו בעצם תוכנית עבודה ל-76 רשויות ברחבי הארץ.
עירית בירן:
234 בתי ספר נפתחים היום לשעות אחר הצהריים כעוגנים בקהילה.
עירית בירן:
162,000 ילדים קיבלו השנה חוגים ביישובים שונים במגזרים דוברי הערבית.
עירית בירן:
שמנו דגש השנה על עבודה יותר מרוכזת סביב תנועות נוער וארגוני הנוער כדי לאפשר גם הצמחה של מנהיגות נוער, ויש לנו גם מספרים ואנחנו ניתן לכם אם תרצו, בפילוח יישובי.
יעקב מרגי:
היה דיון בוועדה.
עירית בירן:
נכון, בגלל זה אני לא אכנס לעומק.
מסעוד גנאים:
הייתה שאלת ה-7 מיליון שעדיין לא עברו.
עירית בירן:
כל ה-130 מיליון שקל בעבודה.
עירית בירן:
כמה ימומש, נדווח בסוף שנת הלימודים כדי שתדעו כמה מומש.
עירית בירן:
באל קאסום שבעה בתי ספר נפתחו לאחר הצהריים.
עירית בירן:
זה לא מספיק, אבל זו תחילת עבודה.
עירית בירן:
1,100 ילדים בלבד היו בחוגים.
מאיר כהן:
איזה בתי ספר?
עירית בירן:
אני אשלח את הרשימה.
עירית בירן:
יש לי רשימה של בתי ספר.
מאיר כהן:
לא, אני לא ביקשתי רשימה.
מאיר כהן:
על-יסודיים.
עירית בירן:
גם וגם.
מאיר כהן:
כשאת אומרת באל קאסום, חצי יסודי, חצי על-יסודי.
עירית בירן:
גם וגם, וחלק מהם בחוגים וחלק מהם בתנועות נוער.
עירית בירן:
שבעה.
קריאה:
מתוך?
עירית בירן:
הרבה.
עירית בירן:
נשלח לכם בדיוק.
עירית בירן:
אנחנו רוצים יותר, אבל זה מה שכרגע.
עירית בירן:
אותו דבר בנווה מדבר, שם כמות הילדים היא יותר גבוהה.
עירית בירן:
בנווה מדבר 1,315 ילדים הגיעו לחוגים, 2,500 ילדים הגיעו לפעילויות של תנועות וארגוני נוער.
עירית בירן:
בינוי – יש תוכנית לבינוי לכל אחת מהמועצות האלה למתנ"ס.
עירית בירן:
זה עדיין בתהליך, אתם יודעים, בעיית הקרקעות ותכנון.
מאיר כהן:
סליחה שאני מפריע לך, את משרד החינוך, רצוי שאנחנו נקבל נתונים, מה זה הגיעו לפעילות?
מאיר כהן:
אם הגיע פעם בשנה לפעילות והם נגעו בפעילות - - -
עירית בירן:
תנועות נוער זה כל שבוע.
מאיר כהן:
אני יודע מה זה תנועת נוער.
מאיר כהן:
אני מדבר על הנתון שלך.
מאיר כהן:
האם הנתון שלך אומר שבמועצה האזורית שאת ציינת יש 1,300 ילדים ששייכים לתנועות נוער.
עירית בירן:
כן.
מאיר כהן:
זה נתון מדהים, צריך לבדוק אותו.
מאיר כהן:
זה נתון טוב.
עירית בירן:
מבחינתנו זה לא מספיק, כי יש שם כמויות יותר גדולות של ילדים.
מאיר כהן:
כי אני יכול להגיד לך מהעיר שלי בדימונה, אין 1,300 איש בתנועות נוער, לכן צריך לבדוק את הנתון.
יעקב מרגי:
את מדברת על 1,300 מתוך כמה?
עירית בירן:
מתוך ילדים מכיתה ז' ועד כיתה י"א.
עירית בירן:
בי"ב כמעט ואין לנו.
קריאה:
כמה ילדים?
קריאה:
מתוך 28,000 - - -
עירית בירן:
זה מה שאני מנסה להגיד.
עירית בירן:
זו התחלת דרך, זו שנה ראשונה.
עירית בירן:
זה ילך ויגדל.
עירית בירן:
נשלח לכם מסודר בדיוק איזה תנועות, כמה ילדים הגיעו וכן הלאה.
יעקב מרגי:
גברת בירן, אני מבקש לשלוח לוועדה פירוט של כל הפעילות הזו של החינוך הבלתי פורמלי, מפורטת.
מסעוד גנאים:
הוועדה לפני שבוע-שבועיים, משרד החינוך אמור היה להעביר לוועדה פירוט גם כל ההשתלשלות, כל השלבים - - -
יעקב מרגי:
מי ניהלה אותו?
מסעוד גנאים:
מירב.
יעקב מרגי:
מירב בן ארי.
עאידה תומא סלימאן:
אבל השאלה העיקרית היא לא רק במספרים.
עאידה תומא סלימאן:
אחת הבעיות שקיימות במערכת החינוך, שמערכת החינוך הרבה פעמים מתפקדת כמקום שילדים נמצאים בו, אבל מה בדיוק התכנים שמקבלים שם?
עאידה תומא סלימאן:
אז מה יותר לחינוך בלתי פורמלי?
עאידה תומא סלימאן:
השאלה איזה תכנים קיימים.
עאידה תומא סלימאן:
האם זה עניין של לעשות בייביסיטינג?
יעקב מרגי:
שאלה במקום.
עאידה תומא סלימאן:
גם מה זאת אומרת 1,300 מעורבים ואיזה תכנים?
עאידה תומא סלימאן:
האם יש תכנים ספציפיים שקשורים לנושא הדיון או לא?
עירית בירן:
ההחלטה הייתה בחוגים, שזה גם ספורט, גם אומנות, גם כישורים אישיים כמו מוסיקה ודברים כאלה.
עירית בירן:
יש לנו פירוט.
עירית בירן:
המנכ"ל ביקש מהראמ"ה לבדוק כגורם חיצוני את כל התוכנית מהתחלת הדרך, ויהיה לכם נתונים.
יעקב מרגי:
גליל, נגב, פריפריה.
שמואל ליטוב:
שמוליק ליטוב מהמשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל.
שמואל ליטוב:
אני ראש אגף בכיר בפריפריה חברתית במשרד.
שמואל ליטוב:
המשרד מטפל בכל הרשויות הערביות בארץ, כולל בנגב ובגליל אבל גם בפריפריה החברתית, שזה מרכז הארץ ברשויות עם הסוציו אקונומי היותר חלשות.
שמואל ליטוב:
אנחנו מפעילים תוכניות בחינוך הבלתי פורמלי מתוך חשיבה, עוד פעם, שזה לא תחום העיסוק העיקרי שלנו כמשרד.
שמואל ליטוב:
אנחנו משלימים, כמו שאמרו קודם, אם כל משרדי הממשלה, כל אחד יעשה את חלקו, כמו שהזכירו, משרד הרווחה וכו', בסוף תהיה תמונה שתוכל לעזור ליישובים האלו.
שמואל ליטוב:
אנחנו מסתכלים על כל הנושא של החינוך הבלתי פורמלי בהסתכלות שאם אנחנו נביא פנאי איכותי לילדים האלה, גם לבוגרים, לתיכוניים, אחרי הצהריים, זה חלק אחד, אז הם יהיו עסוקים בפנאי איכותי, והחלק השני שאנחנו מסתכלים עליו זה הנושא הזה של לתת להם אופק, זאת אומרת לעזור להם.
שמואל ליטוב:
אם יהיה להם אופק, אם תהיה להם תחושה שהם יכולים להצליח בבתי הספר, אז תהיה להם מוטיבציה להיות שם, לכן אנחנו מפעילים שני סוגים של תוכניות.
שמואל ליטוב:
אנחנו מפעילים תוכניות של חוגים של מרכזי מצוינות.
שמואל ליטוב:
אנחנו לאחרונה התחלנו להפעיל עוד תוכנית של כדורסל בנגב, מתוך השבעה, שגם ילדים שלא כל כך מסתדרים בבתי הספר, אבל יהיה להם פנאי איכותי סביב הכדורסל.
שמואל ליטוב:
זה משהו חדש שהתחלנו אותו לאחרונה, ממש בחודש-חודשיים האחרונים וכבר יש לנו 400 ילדים ביישובים בנגב שמשחקים.
שמואל ליטוב:
אנחנו במרכז הארץ בעיקר מפעילים ביישובים תוכנית של חונכויות שהיא כוללת חונכות אישית- פרטנית וקבוצתית לילדים שהם מאותרים בתור ילדים שצריכים את זה יותר.
שמואל ליטוב:
זה בתחום של החינוך הבלתי פורמלי.
שמואל ליטוב:
בתחום של אופק אנחנו מפעילים תוכנית שנקראת וואי סקול, שזו תוכנית שנותנת בעצם אפשרות לקבל סיסמאות לסיוע מתוקשב ללימוד בגרויות, ויש לנו 27,000 תלמידים מהמגזר הערבי שמשתמשים במערכת הזו, ואנחנו משתדלים כל מה שאנחנו יכולים.
יעקב מרגי:
עאידה, בקצרה.
עאידה תומא סלימאן:
אני חושבת שאחד הדברים שמאוד רצוי לציין אותם, שככל שמערכת החינוך לא מקיימת את התפקיד העיקרי שהוא גם כן להכין את הילדים או את הבנים/בנות לחיים של הצלחה בעתיד, ככה יהיו יותר אפשרות לגרור את הצעירים האלה לעולם של אלימות ושל פשיעה.
עאידה תומא סלימאן:
בזמן שהפשיעה רווחת והפשיעה משתוללת ואין אכיפה ואין הסדרה, קל מאוד לאדם שהוא לא מצליח, שאין לו אופק, שאין לו גם כן אפשרות של תעסוקה אמיתית, להיגרר לתוך העולם הזה, והפיתויים הם רחבים.
עאידה תומא סלימאן:
מצד שני, התכנים.
עאידה תומא סלימאן:
עם כל הכבוד, היושב ראש, אני מקבלת כל הזמן דיווחים ממשרד החינוך לוועדה שלי גם כן.
עאידה תומא סלימאן:
להגיד לכם את האמת?
עאידה תומא סלימאן:
קשה לראות את התמונה מתוך הדיווחים, כי להגיד שמפעילים את כל זה בלי לייחס מה האחוז של 1,300 התלמידים שמשתתפים מתוך הכלל הקיים, ולהבין באמת עד כמה הפריסה היא אמיתית ורחבה.
עאידה תומא סלימאן:
הדבר השני, לא יכול להיות שהתוכניות הן אחידות לכלל התלמידים כאשר יש פערים בין התלמידים עצמם, כאלה שבאים מרקע מצוקתי, כאלה שבאים מרקע שיכול להיות קל יותר לגרור אותם לתוך זה.
עאידה תומא סלימאן:
אני חושבת שהתוכניות שמופעלות, מה שנקרא, כישורי החיים, שכוללת 12 תוכניות שונות שנדחפים כולם או חלק מהם לפי בחירת המנהל או המנהלת ל-32 שעות לימודיות, זה בלתי מתקבל על הדעת.
עאידה תומא סלימאן:
אני חושבת שהגיע הזמן שמשרד החינוך יעשה קצת חושבים ויבדוק מחדש מה המטרות שלו, ויעשה קטגוריזציה של ציבור שונה באיכויות שלו ולבנות לו תוכניות מתאימות.
יעקב מרגי:
המסר ברור.
יעקב מרגי:
אני חושב שצריך להתאים.
יעקב מרגי:
גם חנין אמרה את זה.
עאידה תומא סלימאן:
אבל גם כל הנושא של הדוגמא האישית של מערכת החינוך.
עאידה תומא סלימאן:
אני רואה מה קורה בבתי הספר.
עאידה תומא סלימאן:
במקצוע הקודם שלי נכנסתי לבתי ספר.
עאידה תומא סלימאן:
אני מאוד מצטערת, מי שעובדים במערכת החינוך לפעמים נותנים דוגמא אלימה ולא דוגמא - - -
יעקב מרגי:
אנחנו נוגעים על קצה המזלג.
יעקב מרגי:
בבקשה, חבר הכנסת איימן.
איימן עודה:
כבוד היושב ראש, אני חושב, מה שעבר על האוכלוסייה הערבית זה שאנחנו איבדנו את המבנה המסורתי ולא הרווחנו את המודרניזציה.
איימן עודה:
לא הרווחנו את המדינה האזרחית, השוויונית שנמצאת בכל מקום.
איימן עודה:
למה אני אומר את זה?
איימן עודה:
לפני כמה ימים פניתי לשייח' כמאל ריאן.
איימן עודה:
ביקשתי ממנו לדעת את מצב הפלשתינים במקומות אחרים, בגדה המערבית, בעזה, בירדן, אז הוא נתן לי את הנתונים הבאים: אמר לי, בירדן לכל מיליון אזרחים נרצחים עשרה אנשים בכל שנה, בעזה לכל 11 אנשים נרצחים 11 אנשים, בירדן לכל מיליון אזרחים נרצחים עשרה אנשים, במדינת ישראל לכל מיליון ערבים נרצחים 46 אזרחים מדי שנה.
איימן עודה:
מה ההבדל בין פלשתיני בישראל לפלשתיני בירדן?
איימן עודה:
אנחנו איבדנו את המבנה המסורתי ולא הרווחנו את המודרניזציה, את המדינה.
איימן עודה:
יש הרבה מקרים, זה כתוצאה מארגוני פשע, מאינטרסים כלכליים, אבל יש מקומות אחרים שזה חלק מבעיה תפיסתית.
איימן עודה:
למשל, רצח נשים.
איימן עודה:
למשל, רצח שהוא באופן הכי ישיר, כשהיה קורה גם לפני 20 שנה, ללא ההתפתחות שהייתה מאז שנת 2000 והלאה, לכן אני חושב שהמקום החינוכי, התרבותי בתוך בתי הספר זה אחד הדברים החשובים ביותר.
איימן עודה:
אתמול הייתי, אני וחברי מסעוד גנאים אצל מנכ"ל משרד החינוך והצענו שהשנה הבאה תהיה שנת סובלנות.
יעקב מרגי:
בשורה.
יעקב מרגי:
אם הייתי יודע, הייתי מבטל את הדיון.
יעקב מרגי:
זה חשוב.
איימן עודה:
אני רוצה להגיד לך למה הדיון הזה חשוב, והוא הבטיח לנו להחזיר תשובה ב-10 ביולי, שזה יהיה יום מיוחד נגד האלימות והפשיעה בקרב האוכלוסייה הערבית, פה בכנסת, וכנראה שהכיוון הוא חיובי.
איימן עודה:
אני רוצה לבקש ממך בהיותך יו"ר ועדת החינוך, שבשם הוועדה, בשמך האישי, שתחליט בישיבה הזו שאתה מאמץ את ההצעה שלנו, בשם הוועדה, בשמך האישי, שאתה גם פונה למשרד החינוך שכן בשנה הבאה תהיה שנת מעבר נגד אלימות או פשיעה בקרב החברה הערבית, שנת סובלנות.
איימן עודה:
תודה.
יעקב מרגי:
יוסף.
יוסף ג'בארין:
אני חושב שהשאלה המתבקשת בעיקר אל מול משרד החינוך, האם אתם עושים משהו מיוחד אל מול תופעה כל כך מיוחדת ומסוכנת בחברה הערבית?
יוסף ג'בארין:
דיברתם על חינוך בלתי פורמלי.
יוסף ג'בארין:
עם כל הכבוד, זאת לא התשובה.
יוסף ג'בארין:
חינוך בלתי פורמלי זה נושא שנמצא וקיים ונמשיך לדון בו ללא קשר למה שקורה בעניין תופעת האלימות.
יוסף ג'בארין:
אני רוצה להגיד לכם שהמצב כיום במשרד החינוך שערורייתי מבחינת הטיפול באלימות בחברה הערבית, כי כמעט ולא מתמודדים עם הנושא.