GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רחלי אברמזון:
אז קודם כול, לעניין התקנים, אני רואה שיש תגבור בתוך בית הספר ואם צריך לעשות איזושהי חשיבה ותעדוף נוסף לעזרה ותמיכה, אז, כמובן המורכבות של המסגרת החינוכית מכתיבה גם לנו את ניתוב הצרכים.
רחלי אברמזון:
זה אחד.
רחלי אברמזון:
הדבר השני שאני רוצה להתייחס אליו זה עניין ההזנה.
רחלי אברמזון:
הילדים בדרך כלל, אותם תלמידים שאמורים להיות מוזנים, לא לאכול את הנקניקייה ששאתה דיברת עליה, מקבלים זכאות להזנה אנטרלית.
רחלי אברמזון:
עכשיו התקציב הזה הוא תקציב עבור ההזנה האנטרלית כי אם התלמיד לא יבוא לאכול את האוכל - - -
יהודית גידלי:
מה?
יעקב מרגי:
תסבירי לה.
רחלי אברמזון:
הזנה אנטרלית זו הזנה שהילד מוזן - - -
יעקב מרגי:
תוך-ורידית.
רחלי אברמזון:
הילד מוזן והוא לא אוכל, אבל, לחלופין, אפשר גם לקחת את תקציב ההזנה ולהחליט שאנחנו מקימים מטבח בבית ספר.
רחלי אברמזון:
משרד החינוך לא מממן, אין תקן טבחית בתוך בית ספר.
רחלי אברמזון:
זאת ההחלטה - -
בני בן מובחר:
אז מי יעשה?
רחלי אברמזון:
- - רק שנייה, זאת החלטה שהיא ההחלטה במסגרת הרשות המקומית, בית הספר, התעדופים שיש, אבל זה לא משהו שהוא מחויב והוא גם לא נמצא בתקן בניית כיתות ומסגרות כאלה.
רחלי אברמזון:
לכן, הנושא הזה של הטבחים לא קשור למשרד החינוך.
יעקב מרגי:
יש תקצוב עבור מרכיב ההזנה?
רחלי אברמזון:
כן, יש תקציבי הזנה וכל מסגרת חינוכית, או כל רשות – כי בדרך כלל, זה מופעל באמצעות הרשות המקומית – יכולים להצטרף, יכולים להיכנס לתוך העניין הזה ולקבל החלטות איך אתם הייתם רוצים לתרגם את זה.
רחלי אברמזון:
אז גם את הסוגיה הזאת אפשר – לא, אין בעיה בני – אפשר לבדוק את זה.
בני בן מובחר:
אפשר משפט אחד רק?
רחלי אברמזון:
כן, בשמחה.
בני בן מובחר:
אפשר משפט אחד באמת.
בני בן מובחר:
איך את רוצה שהילדים האלה יאכלו?
בני בן מובחר:
איך?
רחלי אברמזון:
לא, אני לא אמרתי.
יעקב מרגי:
היא לא אמרה.
יעקב מרגי:
היא מכירה את הצורך, רק היא אמרה לך כרגע איך זה מתוקצב.
יעקב מרגי:
בסדר, תמשיכי.
יעקב מרגי:
בני, בסוף נגיע לסיכום.
רחלי אברמזון:
אני לא אמרתי שלא.
רחלי אברמזון:
אני אומרת איך זה מתוקצב.
רחלי אברמזון:
עכשיו, אם יש שם איזושהי בעיתיות, אז צריך לחשוב על זה איך פותרים אותה, אוקיי.
רחלי אברמזון:
זה לעניין הזה.
רחלי אברמזון:
תוכניות מותאמות – אני רוצה לומר שיש לנו, ואמר יושב-ראש המועצה שיש מגמות, שהוא היה רוצה לבחון מגמות.
רחלי אברמזון:
אז באמת, בכל התחום הפדגוגי יש פיקוח על בית הספר, על המסגרת החינוכית.
רחלי אברמזון:
בשמחה, בואו לקיים דיון פדגוגי על מה נראה לכם.
רחלי אברמזון:
יש לנו הרבה בתי ספר שאנחנו מתאימים את התוכניות או את מגמות ההמשך לתוך מה שקורה.
רחלי אברמזון:
אבל בתוך בתי הספר שלכם ובתוך בתי הספר שלנו – והם כולם שלנו כמו שאתה אומר:
רחלי אברמזון:
כולם הם בניי, אז כולם הם בניי ובנותיי – ישנן תוכניות שנקראות: הכנה לחיים.
רחלי אברמזון:
מגיל מסוים הילדים באמת עובדים יחד עם הצוותים שלהם על תוכניות, על אופק תעסוקתי, על המשך ההכנה לחיים בוגרים בתוך הקהילה שלהם.
רחלי אברמזון:
כל התוכניות האלה נמצאות גם בתוך בית הספר.
בני בן מובחר:
רחלי, למה לא נתתם לאף אחד מצוות בית הספר להגיע לכאן לדיון?
רחלי אברמזון:
סליחה, סליחה - - -
בני בן מובחר:
למה?
רחלי אברמזון:
אני מבקשת לחזור בך מהאמירה - - -
בני בן מובחר:
אורנה שמחון לא הסכימה לתת לאף אחד להגיע לפה.
יעקב מרגי:
רגע, בני, שאלת?
יעקב מרגי:
בוא נקבל תשובה.
רחלי אברמזון:
סליחה, כשזומנו לדיון, פניתי למנהלת המחוז ואמרתי: אורנה היקרה, נציגות מחוז - - -
בני בן מובחר:
לא הסכימה.
רחלי אברמזון:
רק שנייה.
רחלי אברמזון:
אם יש לך מידע כלשהו מדוע מנהלת המחוז לא הסכימה, בבקשה לפנות למנהלת המחוז.
בני בן מובחר:
היא אמרה לי שאני מקיים אתכם היום דיון עקר.
בני בן מובחר:
זה מיליון וחצי דולר הבקשה שלנו, של "שחפים", בהשלכה הרוחבית ואין סיכוי להגיע לכלום.
יעקב מרגי:
בני, בני בן מובחר, רחלי, תנו לי רגע.
יעקב מרגי:
ראית שזיהיתי את הבעיה, נכון?
יעקב מרגי:
חלק מהבעיה זיהיתי.
יעקב מרגי:
אנחנו מצאנו את הפתרון, למה לפתוח את זה?
יעקב מרגי:
עזוב.
בני בן מובחר:
לגמרי.
יעקב מרגי:
תמשיכי בבקשה.
רחלי אברמזון:
כל נושא ההנגשה אגב, מתוקצב בתוך המשרד באמצעות הקולות הקוראים.
רחלי אברמזון:
אני מציעה שאם יש בעיה ספציפית לגבי הנושא הזה, תפנו אותה אלינו ואנחנו נבדוק את זה, בסדר?
יעקב מרגי:
רחלי, תודה.
רחלי אברמזון:
רגע, שניה.
רחלי אברמזון:
אבל אני כן הייתי, ברשותכם, מבקשת ששמחה, בשתי דקות, תפרוס את התוכניות הפדגוגיות בתוך בית הספר.
בני בן מובחר:
אפתח יומן היום, רחלי?
יעקב מרגי:
תשאיר לי משהו לסיכום.
נורית קורן:
רגע, רגע.
יעקב מרגי:
אין לו, זה בני.
נורית קורן:
הוא ממהר.
נורית קורן:
לאן הוא ממהר?
בני בן מובחר:
אני רק פה.
נורית קורן:
אתה פה, אבל אתה רוצה לקחת במקום היושב-ראש את הכיוון.
יעקב מרגי:
בני, שחרר את הקפיץ לבד.
בני בן מובחר:
סליחה.
בני בן מובחר:
יש לי לחץ.
נורית קורן:
רגע.
נורית קורן:
תשאיר קצת את יכולת הניהול בחוץ.
שמחה הלוי:
אני רוצה להתייחס לכל הפן הפדגוגי שאתה דיברת עליו.
שמחה הלוי:
קודם כול, אני מצטרפת לרחלי - - -
יעקב מרגי:
קודם כול, תציגי את עצמך לפרוטוקול.
שמחה הלוי:
אני שמחה הלוי, מפקחת ארצית, ממונה על תחום מוגבלות שכלית-התפתחותית במשרד החינוך.
שמחה הלוי:
אני מצטרפת, ואני באמת מוקירה ומעריכה את האכפתיות שלך ואת המעורבות שלך בכל מה שקשור.
שמחה הלוי:
זה באמת משהו שאנחנו לא פוגשים בעוצמות - - -
יעקב מרגי:
התסכול שלנו הוא שאתה תקוע בצפון.
יעקב מרגי:
היינו צריכים אותך במרכז.
רחלי אברמזון:
להיפך.
שמחה הלוי:
לא, בכל מקום שהוא נמצא זה טוב.
שמחה הלוי:
אני בעד מקומו.
יעקב מרגי:
אני יודע על מה אני מדבר, תאמיני לי.
סאלח סעד:
אדוני היושב-ראש, אנחנו לא מוותרים עליו בצפון.
שמחה הלוי:
אני רק רוצה לחדד כמה דברים בקשר לתכוניות הפדגוגיות המותאמות לתלמידים שלנו: אנחנו שוקדים, יש לנו צוות במשרד עם שלוש מדריכות ארציות שכל תפקידן הוא למצוא את התוכניות ולהתאים את כל התוכניות לכל רמות התפקוד של התלמידים.
שמחה הלוי:
רק בשנה האחרונה פרסמנו שתי חוברות בקשר לזה, אחת נוגעת לעקרונות עבודה עם תלמידים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית עמוקה וקשה, וכנ"ל לגבי כל נושא התקשורת – אתה דיברת על נושא התקשורת, איך אפשר לשמוע אותם – אני אשמח לשבת אתך ולפרט את הנושא הזה.
שמחה הלוי:
כל הנושא של תקשורת חלופית, זה משהו שהוא חלק מהעבודה שלנו.
שמחה הלוי:
כל המורים אמורים לשלוט בזה ולפעול לטובת הנחלת התקשורת החלופית לתלמידים שלנו.
שמחה הלוי:
יש קושי.
שמחה הלוי:
יש קושי בהגעה של צוותים למרכז לטובת השתלמויות שאנחנו בונים.
שמחה הלוי:
אנחנו מנסים גם להגיע לצפון וגם לדרום לטובת העניין הזה.
שמחה הלוי:
נכון, זה לא פשוט כי נושאים כל כך ממוקדים, הם באמת נוגעים לכמות מסוימת של אנשים שאנחנו מנסים, בפריסה נכונה, להגיע לכל המקומות.
שמחה הלוי:
אבל תמיד הצוותים מוזמנים, וצוותים מגיעים אלינו.
שמחה הלוי:
צוותים מגיעים אלינו גם ממחוז צפון לכל ההשתלמויות, לכנסים שלנו, של המנהלים.
שמחה הלוי:
יש לנו נציגות מאוד מפוארת מהצפון ואנחנו גאים בזה שמגיעים, כי התכנים רלוונטיים להם ומעניינים אותם ומקדמים את העבודה שלהם.
יעקב מרגי:
לילך בבקשה.
לילך פלג וייס:
שמי לילך, אני נציגת משרד הבריאות.
לילך פלג וייס:
אני רוצה להתייחס לעניין ההזנה.
לילך פלג וייס:
רציתי לומר שבתוך המערכות של החינוך המיוחד יש צורך לאנשי מקצוע שידעו להתוות את הדרך.
לילך פלג וייס:
כלומר, מה הילד צריך.
לילך פלג וייס:
זה שרוצים לתת בהזנה אנטרלית נקניקיות ובורקסים, אותי זה מקומם.
לילך פלג וייס:
אז יש צורך לתוך – כי גם הצרכים והמורכבות הגופנית של הילדים האלה הם שונים לחלוטין ממה שהם מכירים ויש צורך בהתאמה אישית עבור כל ילד.
לילך פלג וייס:
זה לא רק המחשבה על המערך.
יעקב מרגי:
אני חושב שיש ליווי רפואי.
נורית קורן:
ברור שיש.
רחלי אברמזון:
יש ליווי של תזונאית בתוך המערכת ובתוך המסגרות - - -
יעקב מרגי:
זו לא החלטה של גורם שלא מורשה.
רחלי אברמזון:
כל מערך ההזנה בכלל היום במשרד החינוך מנוהל על ידי אנשי מקצוע והמערכת כולה מלווה.
רחלי אברמזון:
אין באמת נקניקיות.
יעקב מרגי:
לפני שאגיע לסיכום, נורית, רוצה לומר?
יעקב מרגי:
בבקשה, נורית.
נורית קורן:
אעשה את זה ממש קצר.
נורית קורן:
קודם כול, אני באמת רוצה לברך אותך שאתה בא לכאן עם דיון כזה חשוב.
נורית קורן:
אנחנו יודעים שמערכת החינוך המיוחד בכל מקום לא נמצאת בכל עיר, וזאת בעיה מאוד-מאוד קשה.
נורית קורן:
אבל לצערי הרב, צריך תמיד להקים את זה כעמותות, או משהו אחר, כדי שמשרד החינוך לא יצטרך לתת את הכסף ולדאוג לזה שיהיה שם הכול מאל"ף עד תי"ו.
נורית קורן:
לצערי, זו בעיה קשה, שמשרד החינוך צריך לשנות את הגישה הזאת.
נורית קורן:
אני הייתי באילת לפני חודשיים, בחודש שעבר - - -
בני בן מובחר:
הוא גם מקים, הוא מקים עכשיו כמוני - - -
נורית קורן:
רגע, אתה רוצה גם לדבר במקומי?
נורית קורן:
הייתי באילת לפני שלוש שנים וראיתי את בית הספר היחיד שיש שם לחינוך מיוחד.
נורית קורן:
כאב לי הלב איך הם נמצאים בשטח, בכל מיני מבנים כאלה, שבאמת קשה להסתדר איתם.
נורית קורן:
הוא אומר: הם יסתדרו עם מה שיש.
נורית קורן:
עכשיו ראש העיר החליט שהוא בונה להם בית ספר חדש והם יעברו לשם.
נורית קורן:
לצערי הרב, אם כל מקום צריך להמתין שיהיה לו תורמים, ושיהיה לו כל מיני דברים כדי לקבל – אם את זוכרת, רחלי, גם דיברתי אתך שביקרתי פה בירושלים באיזה בית ספר שהיה ב"אשכול פיס", שאני הזדעזעתי מהמדרגות ומכל דבר - - -
יעקב מרגי:
בהר נוף.
נורית קורן:
לא, אני לא זוכרת איך קוראים לו.
יעקב מרגי:
"אשכול פיס" בהר נוף, והאבסורד הוא שהעמותה שמחזיקה את "אשכול פיס" משכירה להם חלק מה - - -
נורית קורן:
כן, אז עכשיו אני אומרת: איפה מדינת ישראל?
נורית קורן:
באמת איפה אנחנו רוצים?
נורית קורן:
אם זה היה ילד שלי, או רחלי, אם זה היה ילד שלך – ואני בטוחה שאת תמיד תתני את הדוגמה – אנחנו היינו רוצים שהילד יקבל את הכי טוב בעולם.
נורית קורן:
אז לפעמים אני אומרת מה הילדים האלה צריכים עוד לקבל?
נורית קורן:
לא מספיק שגם כך הגורל רצה שהם יהיו ילדים מיוחדים, אז גם עוד לא לתת להם את כל התנאים, ושאי אפשר שמשרד החינוך ייתן.
נורית קורן:
ותאמיני לי, רחלי, באמת אתן עושות מה שאתן יכולות, אתן עומדות במסגרת תקציבית שנותנים לכן אבל אני חושבת שהגיע הזמן, ואדוני היושב-ראש, אולי באמת הגיע הזמן שאנחנו נשנה גם אולי את החוק, ומשרד החינוך יתחיל להתייחס הרבה-הרבה יותר טוב ולהפנות יותר תקציבים כדי שהילדים האלה יקבלו את הטוב ביותר.
נורית קורן:
והנה, בעוד אנחנו יושבים כאן קיבלתי עכשיו הודעה על ההסעות של החינוך המיוחד.
נורית קורן:
באמת כואב הלב, כל שנה אנחנו עם כל הדברים האלה.
נורית קורן:
די.
נורית קורן:
מספיק.
יעקב מרגי:
אני אענה.
רחלי אברמזון:
אני רק רוצה להתייחס לנושא הזה של תוכנית הבינוי - - -
יעקב מרגי:
רחלי, תני לבני, הוא רוצה להוסיף משהו.
יעקב מרגי:
אולי צריך להתייחס פעם אחת על הכול ואני רוצה לסכם.
בני בן מובחר:
ממש-ממש בקצרה, רחלי ושמחה, כמו מה שאמר יושב-ראש הוועדה, א', אני מאמין לכל מילה שלכן.
בני בן מובחר:
שמחה, אני פשוט רואה את האמת שלך ובאמת שלך את אומרת: בני, אין מה לעשות, אנחנו לא כל כך מגיעים, אתם לא מצליחים כל כך להגיע לקבל את כל ההכשרות ואת הכול.
בני בן מובחר:
יש איזשהו סוג של אפליה.
בני בן מובחר:
אבל אני רוצה רגע לדבר על משהו: אני אף פעם לא השתמשתי בזה שאף אחד מהילדים האלה הוא לא תושב שלי.
בני בן מובחר:
אתם חייבים באיזשהו מקום להבין שזה קשה לי, קשה לי לקחת כסף של המועצה ולשים אותו שם ולכן, אני כל היום מביא תרומות, אני כל היום עסוק בזה.
בני בן מובחר:
אני שונא טיסות, אני שונא חוץ לארץ.
בני בן מובחר:
אני לא אוהב לנסוע.
נורית קורן:
זה כל הזמן לעשות ככה.
בני בן מובחר:
עכשיו חזרתי רק לילדים האלה עם תרומות.
יעקב מרגי:
בני, אתה יודע, אני בן העדה המרוקאית.
יעקב מרגי:
יש לנו אגו.
יעקב מרגי:
ידוע איך מרוקאי מתאבד – לא לפרוטוקול – הוא קופץ מהאגו שלו.
יעקב מרגי:
אני שונא לבקש.
נורית קורן:
לא סתם, לא סתם.
בני בן מובחר:
עוד משפט אחד.
בני בן מובחר:
נורית, אני חזרתי עכשיו וסיפרתי על סיפור ההסעות.
בני בן מובחר:
ישבתי בארוחת ערב, בן אדם קם שם ואמר לי: בני, תקשיב – אופיר היה איתי בקנדה – אני נותן לך מחר בבוקר צ'ק, 10,000 דולר לטרנספורטציה - - -
אופיר בינדר:
אפילו לא ביקשנו ממנו.
בני בן מובחר:
לא ביקשתי ממנו כסף.
בני בן מובחר:
הוא שמע את הבעיה של מערך ההסעות, הוא אומר לי: עובר למועצה שלך 10,000 דולר.
יעקב מרגי:
בני, תזהר, זה בשידור, וטראמפ יכול לשמוע עכשיו.
יעקב מרגי:
הוא כועס על טרודו והוא עכשיו יעצור לך את זה.
בני בן מובחר:
עוד משפט: רחלי, אני רוצה שתדעי שבגלל שאני משפץ עכשיו ובונה את בית הספר, חיפשתי בית ספר אחר, מקום.
בני בן מובחר:
לקחתי את הבית הסיעודי בקיבוץ עמיר, לא היה מישהו – משרד החינוך נתן 70,000 שקל לשנה, כאילו בית ספר חלופי.
בני בן מובחר:
מצאתי מקום, לשפץ אותו עלה לי 140,000.
בני בן מובחר:
פניתי ל-25 רשויות מסביבי – קרלוס, מנהל אגף החינוך שלי, כתב להם מכתב, 1,000 שקל בחודש.
בני בן מובחר:
מתוך 25 רשויות רק קצרין כתבו, דימה מקצרין כתב לי: מאשר את הבקשה שלך, אני אשתתף אתך.
בני בן מובחר:
צריך למצוא למקום הזה, גם למבשלת וגם להסעות וגם לטיפול ייחודי.
יעקב מרגי:
בני בן מובחר, אני מבין שאתה רוצה לרדת לרזולוציות.
בני בן מובחר:
לא, אני סיימתי.
יעקב מרגי:
אתה תחטיא את המטרה אם עכשיו נרד למבשלת.
בני בן מובחר:
לא.
בני בן מובחר:
רחלי אמרה דיון, רחלי אמרה דיון.
יעקב מרגי:
יש לי סיכום שהוא ממצה.
יעקב מרגי:
רצית משפט, חבר הכנסת סאלח.
יעקב מרגי:
זה האחרון לפני הסיכום.
סאלח סעד:
כן, רק משפט אחד: חבל לי שנציגות המחוז הבכירה לא נמצאת כאן, בדיון הזה.
סאלח סעד:
חבל לי מאוד שגם נציגות המחוז לא אפשרה להנהלת בית הספר עצמו להגיע.
רחלי אברמזון:
אני לא יודעת על זה.
יעקב מרגי:
את לא לוקחת אחריות על זה.
נורית קורן:
הוא מציין עובדה שהוא יודע.
סאלח סעד:
אני אמרתי הנהלת המחוז אולי.
רחלי אברמזון:
לא, אני לא יודעת על זה.
נורית קורן:
רחלי, לא כל מה שנאמר הוא מדויק.
יעקב מרגי:
חבל, ההערה מיותרת.
יעקב מרגי:
נורית, זה גורם לתגובות.
נורית קורן:
סליחה.
סאלח סעד:
למרות שהייתה בקשה כזאת גם ממני וגם מהוועדה עצמה, שמנהל בית הספר יגיע לכאן כי הוא היחידי שמכיר את זה.
סאלח סעד:
חברים, מדובר בבית ספר בפריפריה, אנחנו חייבים לחזק אותו בכל דרך.
סאלח סעד:
לא כל יום יש לנו בית ספר אזורי כזה שנותן מענה לחינוך המיוחד לכלל האוכלוסייה.
סאלח סעד:
עם דגש אני אומר – לכלל האוכלוסייה של כל הדתות וכל העדות.
סאלח סעד:
זה בית ספר שצריך להצדיע לו, צריך לתת לו את כל מה שמגיע לו.
סאלח סעד:
יש לנו ראש מועצה שדואג לזה.
יעקב מרגי:
רחל, רצית להתייחס?
יעקב מרגי:
אני אומר את הסיכום.
יעקב מרגי:
תקשיבו, אין ספק שאם מנהלת המחוז לא יכלה להגיע – ויכול להיות מצב שהיא לא יכלה להגיע – לפחות, לפחות, לפחות מפקחת החינוך המיוחד במחוז או לפחות המפקחת הבית ספרית, הייתה צריכה להגיע ולתת לנו תמונת מצב.
יעקב מרגי:
אבל לא נורא, מאחר ורחלי, אני חושב שבתשובה שלך בפתיחה נתת לי את דברי הסיכום.
יעקב מרגי:
אני חושב היה צריך לעבור סעיף-סעיף ולהתייחס בסיכום, אבל מרגע שאמרת שזה מצריך ישיבת עבודה ולשבת בצורה ממוקדת על צרכים ספציפיים – והיא לא עושה טובה, אני אסביר לכם: החינוך המיוחד מטבעו, ה-DNA שלו זה שהוא לא זהה.
יעקב מרגי:
כמו שמוגבלויות והלקויות הן לא זהות, זה המומחיות להתאים חליפות.
יעקב מרגי:
אז כשאומרים מתאימים חליפה לילד, מתאימים חליפה למוסד, לצורת הטיפול ולכיתה.
יעקב מרגי:
לכן, אני, בסיכום שלי, קורא ונענה להזמנה.
יעקב מרגי:
הוועדה מברכת, קודם כול, את חבר הכנסת סאלח סעד על היוזמה לקיים את הדיון.
יעקב מרגי:
לראש המועצה האזורית מבואות החרמון על – אני לא רוצה לומר בסיכום שיגעון - -
קריאות:
עבודת קודש.
יעקב מרגי:
- - אבל על הרוח ועל הנכונות ועל הקרבה בזה שאתה מקיים מוסד חינוכי כזה חשוב ומיוחד לילדי האזור כולו.
יעקב מרגי:
אתה אומר לי חדרה, חיפה, זה כבר לא רק האזור.
יעקב מרגי:
אין ספק שזה מוסד ייחודי שדורש התייחסות ייחודית וממוקדת.
יעקב מרגי:
שמענו, מברכים את משרד החינוך על הנכונות ואת רחלי על הנכונות לקיים ישיבת עבודה מקצועית בנושא בית הספר.
יעקב מרגי:
אני אשמח שלאחר הדיון, אם יצא סיכום, כשיצא סיכום, יועבר אלי העתק מהסיכום.
יעקב מרגי:
אנחנו נמשיך לעקוב, ונרשם לפרוטוקול שביום שאני או במסגרת הוועדה או במסגרת שלי, בסיור ברמת הגולן, אנחנו נשלב גם את מבואות החרמון, את "שחפים".
בני בן מובחר:
סגור.
בני בן מובחר:
יופי.
יעקב מרגי:
רחלי, כמה זמן את צריכה לגבי קיום הישיבה והסיכומים?
יעקב מרגי:
תאום ישיבה, וזה לא הרבה זמן.
רחלי אברמזון:
לגבי ישיבה – שוב, אני רוצה לתאם את זה עם המחוז ובשמחה אנחנו נבוא.
יעקב מרגי:
אז 30 יום?
יעקב מרגי:
30 יום?
סאלח סעד:
אני מבקש 30 יום.
נורית קורן:
30 יום נגמר המושב.
יעקב מרגי:
30 יום.
יעקב מרגי:
שלום לכולם, בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 25 ביוני 2018, י"ב בתמוז תשע"ח.
יעקב מרגי:
הנושא: הצעה לסדר היום בנושא: עוני, הזנחה וקיפוח הם מתכון מובהק לאלימות ופשיעה, של חה"כ סעיד אלחרומי.
יעקב מרגי:
טוב, לא חידשת כלום בכותרת.
יעקב מרגי:
הדברים ידועים.
יעקב מרגי:
יש לי חבר שאומר, על הגב הזה עבר הכול חוץ מרכבת.
יעקב מרגי:
באחד הדיונים על דוח העוני עליתי ונאמתי.
יעקב מרגי:
זה היה לפני שתי כנסות.
יעקב מרגי:
עליתי לנאום ועשיתי את זה בצורה של פואמה כזאת, וסך הכול מה ביקשנו?
יעקב מרגי:
פשוט לא להופיע בדוח העוני היום.
יעקב מרגי:
אם הייתם שואלים אותנו לפני 20 שנה ו-30 שנה, לא היו מופיעים היום בדוח העוני.
יעקב מרגי:
בבקשה, סעיד.
סעיד אלחרומי:
תודה, אדוני היושב ראש.
סעיד אלחרומי:
בוקר טוב לחברי הכנסת, לכל האורחים הנוכחים כאן.
סעיד אלחרומי:
אני מודה לך, אדוני היושב ראש, על קיום הדיון החשוב הזה, בעיניי.
סעיד אלחרומי:
זה דיון שמגיע אחרי דיון במליאת הכנסת בסוגיה זו.
סעיד אלחרומי:
כמובן שזה היה ימים אחדים אחרי פרסום רב לגבי יריות ברחוב הראשי בנגב, אחד הכבישים הראשיים.
סעיד אלחרומי:
בדיון במליאה אני הסברתי את זה באופן מפורט וחשבתי שנכון שוועדת החינוך תדון בזה על שולחנה ונשמע גם את כל הצדדים בעצם, את משרדי הממשלה ואת כל הגורמים הרלוונטיים.
סעיד אלחרומי:
אני לא מחדש, חברים, שום דבר כשאני אומר שעוני וקיפוח הוא מתכון בעצם להתפתחות של אלימות באותה חברה.
סעיד אלחרומי:
זה ברור וידוע גם במחקרים וגם אנחנו רואים את זה ביום-יום, אבל מה התור שלנו?
סעיד אלחרומי:
איפה אנחנו נמצאים כאן כמחוקקים וכאנשי ציבור שאמורים לשנות את המצב?
סעיד אלחרומי:
התפקיד שלנו, אדוני היושב ראש וחבריי, חברי הכנסת, הוא לזהות את הסוגיות הקשות של החברה הישראלית, אם זה בחברה היהודית וביישובים הערביים, איפה שזה נמצא, ולשים את היד על הסוגיה, לעשות את הדיאגנוזה ואחר כך להציע את הפתרונות.
סעיד אלחרומי:
אני אתמקד בכמה נושאים שמעיקים ובוודאי אני חושב שהם סיבה ישירה של התפתחות האלימות הגואה בחברה הערבית.
סעיד אלחרומי:
בוודאי חלק יודע, חלק לא יודע, שהצעירים בתקופת התיכון הם בעצם המקור והקבוצה הכי מאוימת מקבוצת הפשע ומארגוני הפשיעה שבעצם רואים בהם כחיילים של העתיד.
סעיד אלחרומי:
החבורה הזאת מכיתה י' עד כיתה י"ב, אם אנחנו לא שומרים עליהם מכל משמר, אז הם במהירות מתפתים להגיע למקומות הנוראיים והופכים במצב הרע ביותר לחיילים בנופיות פשיעה במקומות של העוני, וכאן, מה עושים בתיכונים ומה עושים אחרי הצהריים והאם ישנו חינוך בלתי פורמלי בבתי הספר במקומות האלה או לא?
סעיד אלחרומי:
אתן לכם דוגמא.
סעיד אלחרומי:
בכפרים הלא מוכרים בנגב, שזה בערך 100,000 תושבים, אין שום פעילות בלתי פורמלית אחרי הצהריים.
סעיד אלחרומי:
יש שם בתי ספר, בוואדי נאעם, מאיר, אתה מכיר את המקום.
סעיד אלחרומי:
יש שם בתי ספר במקומות אחרים בכפרים האלה, אבל בתי הספר בשעה 14:30-15:00 הם נסגרים עד 07:00-07:30 למחרת, וכאן כל אלפי הצעירים האלה, זה גם ביסודיים, אבל אני מתמקד בקבוצה של התיכון, של הקבוצה שהיא בעצם מהווה היצע מאוד חשוב לכנופיות הפשע, מסתובבים בלי פתרונות.
סעיד אלחרומי:
היישובים האלה, דרך אגב, מבחינת חינוך, מי שמטפל בסוגיות החינוך והרווחה זה שתי המועצות האזוריות אל קאסום ונווה מדבר, אבל בשניהם אני לא ראיתי שיש פעילות בתחום הזה של החינוך הבלתי פורמלי.
סעיד אלחרומי:
כמעט ולא קיים.
סעיד אלחרומי:
יש חינוך פורמלי.
סעיד אלחרומי:
חינוך פורמלי זה הכי קל לטפל בזה, רבותיי.
סעיד אלחרומי:
החינוך הבלתי פורמלי הוא אחת הסיבות לסוגיה הזאת.
סעיד אלחרומי:
בעצם זה שנים על גבי שנים.
סעיד אלחרומי:
אנחנו מדברים על 3,000 תלמידים בשנה בכפרים האלה.
מאיר כהן:
סליחה שאני מפריע לך, אבל אני תרמתי מעט.
מאיר כהן:
אני הקמתי שם מועדוניות נהדרות שעובדות עד היום עד 18:00 בערב וצריך עוד 100 כאלה, לפחות.
סעיד אלחרומי:
יפה.
סעיד אלחרומי:
זאת הסוגיה הראשונה.
סעיד אלחרומי:
הסוגיה השנייה זה בעצם כשאנחנו לא מטפלים בנוער הזה, אין מסגרות של הכשרה מקצועית לצעירים האלה.
סעיד אלחרומי:
מסיימים כיתה י"ב ללא כלום ובעצם ללא אפשרות למצוא מקום עבודה הולם, ולכן הדרך לפשיעה היא הכי מהירה, להתפתות לרכבים חדשים, להתפתות לכל הפיתויים שכנופיות הפשע מציעות, ואנחנו רואים את זה מתגלגל והסיפור נמשך ונמשך.
סעיד אלחרומי:
לסיכום, אני חושב שאנחנו כוועדת חינוך צריכים לצאת בקריאה למועצות האזוריות ולמשרד החינוך, שנושא החינוך הבלתי פורמלי, הפעילות הבלתי פורמלית ובעיקר לבתי הספר התיכוניים, יהיו בראש סדר העדיפויות.
סעיד אלחרומי:
ככה אנחנו לא רק נטפל בפתרונות לאחר הפשיעה, למגר את הפשיעה, של העונש ולכלא וכל זה, אלא גם במקורות הפשיעה שלצערי הרב מעיקה על כולנו.
סעיד אלחרומי:
תודה.
יעקב מרגי:
חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה.
מסעוד גנאים:
תודה רבה אדוני היושב ראש, אני מודה לחברי סעיד על הדיון הזה ועל ההצעה הזו.
מסעוד גנאים:
אין ספק, כפי שפתחת אדוני היושב ראש, עוני, הזנחה, קיפוח, הוא הקרקע הפורייה לצמיחת הפרי המר הזה של האלימות ושל הפשיעה, ואין ספק שילד שחי בחברה שהיא מוזנחת ומקופחת, הוא טרף קל כדי להתדרדר תחילה לאלימות וכדי להתדרדר לפשיעה, ואנחנו צריכים להבדיל בין שני דברים בחברה הערבית בקשר לאלימות.
מסעוד גנאים:
אנחנו היום לא מדברים על אלימות רגילה או אלימות שהיא טבעית, שבכל חברה יש איזה אחוז מסוים, אנחנו מדברים על מצב שהוא מאוד חריג, לא נורמלי.
מסעוד גנאים:
כל מי שראה בערוץ 2 את הדוח של אדון פלג על היריות או מעשי הירי, כאשר אתה שומע, 95% ממעשי הירי בישראל הם בחברה הערבית, אז מה הנשק שיש שם?
מסעוד גנאים:
איזה כנופיות יש שם?
מסעוד גנאים:
כתבתי פעם שאילו המשפחה הרגילה והנורמלית הייתה החיק החם לבנים שלה, לא היו צומחות מה שמכונה משפחות פשע.
מסעוד גנאים:
הילדים האלה לא היו מחפשים מסגרת, לא היו מחפשים מישהו שיבטא את עצמו או את מה שהוא רוצה בדרך ההרסנית הזו של כנופיות הפשע.
מסעוד גנאים:
נותרת השאלה החשובה - - -
יעקב מרגי:
איך מתמודדים עם זה.
מסעוד גנאים:
כן, בתיאור, באבחון המצב, כולנו, מה שרואים, אבל מה לעשות?
מסעוד גנאים:
זו השאלה.
מסעוד גנאים:
מה צריך לעשות, מה ייצא מפה, מה כל משרד ממשלתי, מה כל אחד גם מאיתנו, אני לא פוטר את עצמי ולא פוטר אף אחד, מה הוא יכול לעשות כדי להציל את הקורבן הבא, כדי שבאמת נציל את הצעירים שלנו מלהתדרדר לאלימות ולפשיעה.
יעקב מרגי:
חבר הכנסת מאיר כהן, סגן שר הרווחה לשעבר, ראש רשות, מכיר קצת את המגזר.
מאיר כהן:
אדוני, תודה רבה.
מאיר כהן:
אלחרומי, בדרך כלל הדיון הזה הוא דיון מאוד חשוב.
יעקב מרגי:
בואו לא נתפתה ללכת למחוזות אחרים.
יעקב מרגי:
חינוך.
מאיר כהן:
הדיון הוא באמת חשוב, ובלי להעביר ביקורת על חבריי, אבל יש עוד הרבה מאוד נושאים כאלה שצריכים לבוא לשולחן הוועדות ולהיות נידונים על ידכם ואנחנו נעזור לכם בשמחה גדולה, כי בנושא של הבדואים, אלחרומי, אני חייב להגיד שעד שנכנסת הרגשתי את עצמי קצת יתום.
מאיר כהן:
אני מודה לך על זה שנכנסת.
מאיר כהן:
באת משם, אתה יודע בדיוק.
מאיר כהן:
ראה אדוני, יש הזנחה נוראית במגזר הבדואי באופן כללי.
מאיר כהן:
אני חייב להגיד שמשרד החינוך, ואני לא איש משרד החינוך, אבל מהיכרות שלי את אמירה חיים, מנהלת המחוז, עושים שם כמיטב יכולתם.
יעקב מרגי:
יש השקעה בשנים האחרונות.
מאיר כהן:
יש השקעה בלתי רגילה, אבל ההשקעה הזאת לצערי היא מעט ולעיתים אני חושב שהיא מאוחר.
מאיר כהן:
א', אנחנו צריכים לדעת שיש עובדה מאוד כואבת.
מאיר כהן:
יש כ-4,000 ילדים שלא נמצאים בכלל במערכת החינוך, מטיילים בתוך הכפרים.
יהודית גידלי:
5,000.
מאיר כהן:
אבל יש ילדים בתוך הכפרים המוכרים, אלה ילדים שקופים שאף אחד לא יודע עליהם, שלא נמצאים בתוך המערכות.
מאיר כהן:
חבר'ה, בחלקם אלה יהיו העבריינים של המחר.
מאיר כהן:
הם לא נמצאים בשום מערכת.
מאיר כהן:
אין שום מערכת.
מאיר כהן:
א', התחושה בדרום, מי שנוסע בכביש 25 ובכביש 31, התחושה בדרום שלפחות בחלק משעות היממה זה המערב הפרוע, וזה קשור בדיוק לשאלת החינוך.
מאיר כהן:
אתה רואה שם חבר'ה צעירים מתגודדים בפתאי הכביש, בחוסר מעש.
מאיר כהן:
מהיכרות שלי, חוץ ממשרד הרווחה שפתח מספר מועדוניות כמו שציינתי, אני לא רואה פעילות אחר הצהריים.
מאיר כהן:
אני מדבר על הכפרים המוכרים, בתוך בתי הספר התיכוניים.
מאיר כהן:
גם שם אין פעילות.
סעיד אלחרומי:
במוכרים כמעט ואין.
סעיד אלחרומי:
בלא מוכרים, בכלל.
מאיר כהן:
להערכתי, אדוני, היות והנושא הזה הוא חשוב, ואני גר שם ואני מתבטא על זה לפחות פעם בשבוע ואני חי את הכאב הגדול הזה, בלי להיכנס לפוליטיקה.
מאיר כהן:
אני לא מקל ראש בחלקה של המנהיגות המקומית, ולכן אני מברך אותך, אלחרומי.
מאיר כהן:
אנחנו צריכים עוד עשרה כמוך במנהיגות שם של הבדואים, ואם משהו כאב לי בשבוע האחרון, זה שד"ר נבארי הודיע שהוא פורש, כי אנחנו צריכים את המנהיגות הזאת.
מאיר כהן:
אדוני היושב ראש, חייב לדעת שבכל פתרון בתחום החינוך או בתחום הבריאות או בתחום כזה או אחר, אנחנו צריכים שם מנהיגות שהיא הגשר בין המדינה לבין האוכלוסייה.
מאיר כהן:
זו לא אוכלוסייה שאתה יכול להגיע אליה.
מאיר כהן:
אם אין מנהיג שבא למועצה כזאת או למועצה אחרת והוא הופך להיות לגשר והוא מזיז את הדברים, המדינה לצערי לא יוזמת.
יעקב מרגי:
כדי לאזן את הדברים, לעיתים גם כשהמדינה יוזמת, אין כלי שיקבל את זה.
איתן ברושי:
אדוני היושב ראש, עברו מראשי רשויות ממונים לבחירות, זאת אומרת שבחרו מנהיגות שם.
מסעוד גנאים:
ברושי, אני ביקרתי למשל בבתי ספר בוואדי נאעם ב-2010 נדמה לי, ובנו להם איזו חלופה.
מסעוד גנאים:
בית הספר, לא היה מים, לא היה שום דבר.
מסעוד גנאים:
יש לנו בעיה בממשלה.
מסעוד גנאים:
הממשלה, יש לה תוכניות לנגב.
מסעוד גנאים:
יש כפרים לא מוכרים, אבל השאלה ששאלנו מאז, אם אתה לא מכיר במקום, זה לא אומר שאתה לא מכיר בזכויות הבסיסיות של אנשי המקום.
יעקב מרגי:
זה הפרדוקס עם הקטע של לתמרץ, לא לתמרץ אותם, אבל זה לא הדיון.
יעקב מרגי:
פחדתי להביא את זה לשם.
מסעוד גנאים:
אבל זו השאלה העקרונית.
יעקב מרגי:
ואאל יונס.
ואאל יונס:
אדוני היושב ראש, חבריי, חבר הכנסת סעיד, תודה על הדיון הזה, כל כך חשוב, במיוחד במגזר הערבי שאנחנו סובלים מדי יום מהפשיעה והאלימות.
ואאל יונס:
אני חושב שזה לא רק בנגב הבדואים, זה כל ערביי ישראל פשוט נגועים, שיש את הפשיעה שהיא מתדרדרת כל יום.
ואאל יונס:
אתמול רק באום אל פאחם.
ואאל יונס:
50 מטר הייתי בנסיעה, ממש כמעט ראיתי את המקרה.
ואאל יונס:
ירו בבן אדם בתוך רכב, ממש כאילו הם צדים ציפור או לא יודע מה, ופשוט זה היה מפחיד, מבהיל.
ואאל יונס:
הדבר הזה פשוט נובע מחוסר מעש של הנערים שמתחיל מחטיבת ביניים.
ואאל יונס:
היום בארגוני הפשיעה הם מחפשים כמו מגנט, מחפשים את הילד או את הבחור שאין לו את התעסוקה, שאין לו את הכסף, מתחילים להזרים לו את המרלבורו ונותנים לו את הרכב להסתובב.
ואאל יונס:
הם פשוט לוקחים את הילד שאין לו את המשפחה החזקה, שאין לו את מסגרת החינוך הבלתי פורמלי אחרי בית הספר שהוא יכול להיות שם.
ואאל יונס:
כמו שאמר חברי פה, מאיר, שהם לוקחים את האנשים שאין להם את המעש, שהם מסתובבים, שהם בפינה של הרחוב.
יעקב מרגי:
הבטלה היא אם כל חטאת.
ואאל יונס:
ארגוני הפשיעה האלה ממש כמו מגנט יודעים איפה לנגוס.
ואאל יונס:
אני אספר סיפור קטן מהכפר שלי.
ואאל יונס:
אבא אחד אומר לי שהבן שלו נכנס עם ב.
ואאל יונס:
מ.וו הביתה, עם מרלבורו, פתאום יש לו כסף, פלאפון חדש, והוא יודע שהבן שלו בתיכון, רק סיים את התיכון ואין לו עבודה ולא עבד ופתאום מאיפה הכסף הזה?
ואאל יונס:
ב.מ.וו, פלאפון, ואז האבא מתחיל לחקור.