GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גבריאל בירנבאום:
הדרך האמצעית היא – יש שלושה עקרונות אבל אין לי זמן לומר אותם במפורט אז אני רק אומר – אנחנו רוצים לשמר את הרציפות עם הרבדים ההיסטוריים, עם לשון המקרא, עם לשון חז"ל, אבל אנחנו גם מתחשבים בשפה כפי שהיא מדוברת וכפי שהיא נכתבת היום.
גבריאל בירנבאום:
כשאני אומר "מתחשבים" זה לא אומר שאני מאמץ כל ברבריזם שכותבים או שאומרים, אבל אני מתחשב בזה ועל פי זה אני פוסק.
גבריאל בירנבאום:
משפט אחרון, אני רק אומר שאפשר להגיד שהאקדמיה ללשון, לפחות ב-20 השנה האחרונות, הולכת בשיטה הזאת.
גבריאל בירנבאום:
היא לא בקיצוניות של חיים בלנק, כי אז אין בה צורך, דרך אגב, ולא בקיצוניות של אבא בנדויד, אלא בדרך הזאת של: אנחנו מתחשבים בשפה המדוברת, אנחנו גם לפעמים משנים את ההחלטות שלנו.
גבריאל בירנבאום:
לו היה לי זמן הייתי נותן לכם כמה דוגמאות.
גבריאל בירנבאום:
אני מאוד מודה לכם.
יעקב מרגי:
בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-15 במאי 2018, א' בסיון, ראש חודש, שיהיה לנו חודש טוב, תשע"ח.
יעקב מרגי:
הנושא: העלאת המודעות לנושא האלרגיה במוסדות החינוך - לציון יום האלרגיה.
יעקב מרגי:
השולחן הזה שמע רבות וקיים דיונים לא מעטים בנושא האלרגיה.
יעקב מרגי:
השבוע מציינים בעולם את המודעות לאלרגיה.
יעקב מרגי:
כפי שאמרתי, הוועדה קיימה מספר דיונים.
יעקב מרגי:
תוך כדי, עבר חוק האפיפן של חבר הכנסת גליק.
יעקב מרגי:
כולנו מדברים על הגברת המודעות לאלרגיה או סביבה נקייה מאלרגנים במערכת החינוך.
יעקב מרגי:
התקיים שולחן עגול, לא שכחנו אותו ולא ביטלנו את מה שהגענו כאן בחדר הזה, למצוא חלופות או לשפר את הסוגיה הזו של הצורך בהצמדת סייעת בכל מקרה.
יעקב מרגי:
נבחנו האפשרויות להציב נאמני בריאות במערכת החינוך.
יעקב מרגי:
המורים עדיין עומדים בסורם ומערימים קשיים כאחרוני ועדי העובדים, רכבת, נמלים.
יעקב מרגי:
התנהלות חסרת אחריות.
יעקב מרגי:
מהמורים הייתי מצפה אחרת.
יעקב מרגי:
מספר הילדים האלרגיים במערכת החינוך הולך וגדל מדי שנה.
יעקב מרגי:
משרד החינוך, גם הוא שולח בלון ניסוי לאוויר, מודיע על החלטה, אני לא יודע באיזה פורום התקבלה, על ביטול הסייעות לילדים אלרגיים, כאילו הוא שחקן יחיד במגרש, כאילו אין הורים, אין ארגונים, אין ציבור, אין ועדת החינוך, אז כדי לא להפוך את הדיון הזה עכשיו על הסייעות, והיום זה יום הגברת המודעות, אני אתן, הוכנה כאן עבודה, אתן להציג את המצגת, לומר כמה מילים.
יעקב מרגי:
לאחר מכן נפתח דיון סביב המודעות לאלרגיה.
יעקב מרגי:
תשתדלו על המודעות לאלרגיה ואם יוותר זמן, נתייחס גם לסוגיית הסייעות.
יעקב מרגי:
אני לא רוצה להחמיץ את הישיבה הזו להתעסק רק בנושא הסייעות.
יעקב מרגי:
אני לא מתעלם מזה, לא מוותר.
יעקב מרגי:
אין לי את הפריבילגיה הזו לוותר כיו"ר ועדה לוותר להתעסק בסוגיה הזו, אבל זו לא הישיבה הזו.
יעקב מרגי:
אם יוותר זמן, לא אכפת לי להתייחס.
יעקב מרגי:
אני אומר לכם, אני נמצא כפי שאני יושב, סביב שולחן עגול באמצע.
יעקב מרגי:
אני אומר את דעתי.
יעקב מרגי:
אני לא חושש, אומר אותה.
יעקב מרגי:
יש מי שיברך, יש מי שירים גבה, יש מי שיעשה הפוך מברכה, אבל אני אומר לכם, צריך למצוא משהו באמצע, לא סייעת בכל מקרה, אבל גם איפה שצריך כן לשים את הסייעת ויש מקרים שכן צריך ואי אפשר לקחת סיכונים, אבל להמשיך את המצב כפי שהוא היום וכל רגישות קטנה, זה גם לא אחראי כלפי המדינה, כלפי מערכת החינוך, כלפי תקציב החינוך.
יעקב מרגי:
צריך למצוא את האיזונים הראויים.
יעקב מרגי:
עם כל הרגישויות ואמפתיה, הסימפטיה וכל אחד לא רוצה לסכן בכהוא זה אפילו על החשש הכי קטן.
יעקב מרגי:
חשש פיקוח נפש דוחה הכול, אבל צריך למצוא, צריך לדון, צריך באומץ להיכנס לסוגיה הזו.
יעקב מרגי:
זו הסיבה שקיימתי שולחן עגול ולא ישיבה אחת ולא שתיים ולא שלוש.
יעקב מרגי:
גם אני מכבד את המורים ורוצה בחיזוק מעמדם של המורים, אבל מעמדם תלוי גם בהם, לא רק בנו.
יעקב מרגי:
לא רק לתת ולתת, והביקורת שלי למשרד החינוך הייתה.
יעקב מרגי:
אם באים איתם לרפורמה רצינית ששיפרה את שכרם ומעמדם בלי לדרוש כלום מהמורים, זה גם חוסר אחריות של המשרד, אבל זה לא הדיון.
יעקב מרגי:
יעל זבולון, בבקשה.
יעל זבולון:
בוקר טוב, תודה על הנוכחות.
יעל זבולון:
אני אציג את עצמי טיפה ואז אני אציג את מה שבאתי להציג.
יעל זבולון:
אני יעל, אני אימא לשלושה ילדים, מתוכם שניים אלרגיים למזונות.
יעל זבולון:
יש לי ילד בן 16 שהוא מולטי אלרגי וילדה בת 5, אלרגית לשומשום.
יעל זבולון:
אני חיה במדינת ישראל, מכירה את הקשיים ואת הכשלים ומכירה גם את ההצלחות.
יעל זבולון:
ההתמודדות היא באמת לא פשוטה אבל בתוך כל הנסיבות האלה, במהלך השנים אני גם הפכתי למורה מחנכת בישראל, אז אני מייצגת פה כמה כובעים.
יעקב מרגי:
הייתי מאוזן, נכנסתי בכם, ליטפתי אתכם, הורדתי לכם ונתתי לכם.
יעל זבולון:
כן, לגמרי.
יעל זבולון:
העמותה שלנו, העמותה הישראלית לאלרגיות למזון בעצם באה לבחון באיזשהו אופן איך אנחנו יכולים להתמודד ולהסתדר ולהביא את המדינה, את ההורים, את הילדים - - -
יעקב מרגי:
רק ברשותך, אני אומר לפרוטוקול.
יעקב מרגי:
יש סעיף שאני לא זוכר אותו, בתקנון, שמאפשר לנו למחוק שמות של קטינים שנאמרו במהלך הדיון.
יעקב מרגי:
עדיף לא לומר אותם.
יעקב מרגי:
זה חסוי.
יעקב מרגי:
אנחנו נגרע אותם מהפרוטוקול במידה ומישהו יזכיר שם של קטין.
יעל זבולון:
בעצם מה שהעמותה מגיעה לעשות זה איזשהו שיתוף פעולה וניסיון לאגד את כל הצרכים גם של המערכת, גם של הילדים וגם שלנו כהורים וליצור מצב שבסופו של דבר ילד יוצא מהבית בבוקר וחוזר בשלום, בריא, להוריד את רף הלחץ והחרדה שקיימת כל הזמן.
יעל זבולון:
אני יכולה לומר שבמהלך השנים, יותר מעשור, מצאתי את עצמי נאבקת ונלחמת כמו אימא לביאה, והופכת שולחנות ומרימה טונים, והגעתי למסקנה שזה לא נכון לי וזה לא נכון לילדים שלי.
יעל זבולון:
זה לא מביא לפתרון.
יעל זבולון:
מלחמה זה לא מצב שמישהו מרוויח או מנצח גם אם השגתי איזה משהו מאוד רגעי ומאוד קטן.
יעל זבולון:
החלטתי שאני לא ממשיכה שם ובאמת העמותה הזאת התהוותה מתוך מקום שאנחנו לא באים להילחם, אנחנו באים לגייס, אנחנו באים ליצור מקום שנחמד לחיות בו, שכייף ובטוח לחיות בו.
יעל זבולון:
הילדים שלנו גדלים לתוך חברה שצריכה לדעת להתמודד גם עם הקשיים, גם עם המחלות, גם עם הבעיות, בעיקר לדעת להכיל גם את אלה שלא יודעים להכיל אותנו, וזה דורש שיתוף פעולה מאוד נרחב.
יעל זבולון:
מה שעשינו במשך שנה זה בעצם לבנות איזושהי תוכנית לימודים שהיא מותאמת גיל.
יעל זבולון:
התמקדנו מכיתות א' עד כיתות י"ב.
יעל זבולון:
מטרת התוכנית היא קודם כול להניח את זה על השולחן, אני לא ילד אלרגי, אני ילד, יש לי עולם, אני רווי בעוד המון דברים.
יעל זבולון:
בנוסף לזה יש גם איזשהו חלק ממני שצריך סוג של התחשבות או טיפול אחר.
יעל זבולון:
התוכנית הזו באה להנגיש את כל הקשיים, את כל ההגדרות מה זה בכלל אלרגיה, מול מה אני מתמודד, איך מנגישים לילד בכיתה א' משהו שהוא לא מפחיד, בלי לדבר על מושגים שהם מאיימים או שהוא לא יוכל להכיל ולהבין אותם, ואיך מגיעים לאט-לאט לרמה שבכיתה ז', ח' ו-ט' ילדים יכולים לצפות בסרטונים, להיחשף ליותר דברים, הצד החברתי הופך להיות מאוד חזק ומשמעותי ואנחנו רואים את זה שבגיל ההתבגרות הילד האלרגי הודף מעצמו את האלרגיה, כי זה לא משהו שבא לו להיות איתה, הרבה פעמים תוך כדי סיכון חייו, התחמקויות, שקרים וטפסים רפואיים, כי לאף אחד לא בא להיות עם התווית הזאת, וגם שם אני חושבת שאנחנו מצאנו פתרון.
יעל זבולון:
אנחנו בחנו את זה במשך שנה.
יעל זבולון:
העברנו בבתי ספר גם ימי שיא, גם פעילויות, הדרכות.
יעל זבולון:
הדרכנו תלמידים שעשו הדרכות בכיתות וליווינו אותם כשהם הדריכו, ובסופו של דבר באנו להגיד שיש פתרון שהוא פתרון נעים ואיכותי ועובד, שהשורה התחתונה זה שזה עובד.
יעל זבולון:
החוברת הזו בעצם מחולקת.
יעל זבולון:
זו חוברת שהיא מערכי שיעור למורה, היא כבר בנויה כמערך שיעור מוכן עם כל הדרישות של מטרות משנה, איך הולכים לעשות את זה, עם מושגים וביטויים חדשים.
יעל זבולון:
מלמדים את הילדים אסטרטגים תוך כדי.
יעל זבולון:
זה מערך שיעור שהוא יכול להילמד בכל מקצוע מבחינתי ויש כאן המון דוגמאות.
יעל זבולון:
אני אעשה בקצרה איזשהו בריף על הגילאים.
יעל זבולון:
כיתות א' עד ג' בעצם זה גילאים מאוד רכים.
יעל זבולון:
מה שאנחנו משדרים זה לא בהכרח מה שהם מקבלים ומכילים, אז האמירות הן מאוד פשוטות.
יעל זבולון:
אין מילים של מוות, של אסון, של התקף.
יעל זבולון:
הכול מאוד רך.
יעל זבולון:
השתמשנו גם במילה הזו במצגת.
יעל זבולון:
בחוברת המילים חייבות להיות מאוד רכות, של אסור ומותר, של לא כדאי, של לא נעים, שאם ילד לא מרגיש טוב, אנחנו לא משתמשים במושגים מאוד חדים ובוטים.
יעל זבולון:
אנחנו עושים משחקים של חנות, ליצור ממש מצב אמיתי כמו במשפחה, שהולכים לקניות, איך אני יודע - - -
יעקב מרגי:
זה נעשה בליווי מקצועי, פדגוגי, פסיכולוגי?
יעל זבולון:
זה נעשה בליווי פדגוגי.
יעל זבולון:
אנחנו ישבנו על זה יחד עם עובדת סוציאלית שהיא נמצאת בגילאי גנים, וישבנו עם מורות ועוד גננות.
יעל זבולון:
היינו צוות חשיבה נרחב.
יעל זבולון:
הראיתי את התוכנית הזו גם בבית ספר שלי למנהלת שלי ולרכזות שמלוות אותי.
יעל זבולון:
אני בשנת סטאז', אז יש לי גם מורה מלווה ויש לי מנחה במכללה והן כבר פחות או יותר לא יכולות לראות אותי, כי כל נושא חדש שיוצא, אני הולכת ומניחה, תבדקי ותראי שזה בסדר.
יעל זבולון:
אני חושבת שזה כן נכון לעשות את השיח הזה המשותף.
יעל זבולון:
היא עברה המון שינויים.
יעל זבולון:
אני הרבה פעמים נשאבתי למקום האישי שלי ואז הוציאו אותי החוצה למקרו.
יעל זבולון:
הרבה פעמים דיברתי רק על הילדים האלרגיים שבעצם הם לא הבעיה, הבעיה זה איך אנחנו מקבלים את כולם.
יעל זבולון:
היה מדובר פה על קבלת השונה.
יעל זבולון:
הורדנו קבלת שונה, כי אנחנו לא רוצים לקבל את השונה.
יעל זבולון:
כולם שונים ומי ששונה, אז הוא שונה, אז יופי לו.
יעל זבולון:
זה לא מהמקום הזה של יש פה קבוצה מסכנה וצריך לרחם עליה, זה מהמקום שכמו שמלמדים היסטוריה וכמו שמלמדים מדעים - - -
יעקב מרגי:
בזמנו שר החינוך שי פירון, הוא בכוונה טובה אמר, "האחר הוא אני".
יעקב מרגי:
אמרתי, אני חולק עליך.
יעקב מרגי:
האני הוא האחר.
יעל זבולון:
אני אחר.
יעל זבולון:
אני פשוט לא הוא והוא לא אני.
יעל זבולון:
אני אחר, אני שונה, אני יחיד ומיוחד.
יעל זבולון:
הצלחנו לגייס את הילדים האלרגיים למקום שהם מבינים שהאלרגיה זה מקור כוח, שיש להם ידע, שהם יודעים להסביר את זה, שהם יותר חכמים כי הם מתמודדים עם דברים והם יודעים להנגיש אותם לילדים אחרים, וגילינו שיתוף פעולה מדהים מצד הילדים.
יעל זבולון:
אנחנו לא צריכים את ההורים בכלל.
יעל זבולון:
גם הבת שלי שהיא בגן, אני רק זורקת את זה, מניחה את זה שם, ויש לי כבר עבודת שטח נרחבת.
יעל זבולון:
מבחינת הגברת מודעות, בעצם אם פעם הייתי מתקשרת להורה ואומרת, תשמע, אתה לא יכול לשלוח את זה כי הבת שלי יכולה למות מזה, זה היה יוצר אנטגוניזם מאוד גדול וכעס מאוד גדול ומה אכפת לי מהבת שלך, הבן שלי או הבת שלי, ובסופו של דבר עשינו הפוך על הפוך ואמרתי, את יודעת מה, יש לי רעיון, בואו נעשה יחד ובואו נעשה ככה, והגענו למצב שעושים את הכול במין שיתוף, אז הרעיון שההורים צריכים להעביר את הידע שהם לא יודעים אותו, יצר המון קשיים ובעיות.
יעל זבולון:
הגענו מהשטח וגילינו שזה עולה למעלה כמו כדור פורח איכותי ודברים עובדים יפה.
יעל זבולון:
גילאי חטיבה, ילדים מתחמקים מהאלרגיה, מתחמקים ממזרקים.
יעל זבולון:
הם לא מעוניינים שידעו שקיים כזה דבר.
יעל זבולון:
בהדרכות שעשיתי לשכבה שלי, אני ידעתי שיש שניים, גילינו אחר כך עוד חמישה ילדים שהם אמורים להיות עם מזרק והם בכלל לא רשמו את זה בטפסי הבריאות שלהם.
יעל זבולון:
העברנו משובים.
יעל זבולון:
יש פה משובים, העברנו אחרי ההדרכה מה הם בכלל זוכרים.
יעל זבולון:
העברנו את המשובים כעשרה ימים אחרי ההדרכה לראות מה זוכרים, מה יודעים, מה זו אלרגיה.
יעל זבולון:
יש פה תשובות מדהימות.
יעל זבולון:
זה עובד וזה אפשרי.
יעל זבולון:
תודה.
יעקב מרגי:
בבקשה, מי מציג את המצגת?
רונן ארדיטי:
רון ארדיטי מהעמותה הישראלית לאלרגיות למזון.
רונן ארדיטי:
עשינו מצגת של שתיים וחצי דקות, שככה על קצה המזלג נוגעת מה שהעמותה עושה בענייני חינוך.
רונן ארדיטי:
(הקרנת סרטון)
יעקב מרגי:
רוצים לדבר קצת על מערך השיעור לפני שנעבור?
יעל זבולון:
כן.
יעל זבולון:
לפרט על המערכים?
יעקב מרגי:
כן, בגדול.
יעל זבולון:
אני אלך לגילאים הקצת יותר בוגרים, כי המערכים שם קצת עם יותר תוכן ואפשר להקרין יותר דברים.
יעל זבולון:
באופן עקרוני, השיעור הראשון שאנחנו בנינו לכיתות ד'-ו', המטרה היא בעצם להגדיר את המושגים, מה ההבדל בין אלרגיה לאלרגן.
יעל זבולון:
רושמים את המילה אלרגיה, שואלים את הילדים אם מישהו מכיר, אם מישהו יודע מה זה, מה עולה להם בראש כשהם שומעים את המילה.
יעל זבולון:
רושמים את כל הדברים.
יעל זבולון:
הם יכולים להגיד דברים שבכלל לא קשורים, וזה בסדר.
יעל זבולון:
אנחנו צריכים לעשות איזשהו ברור עמדות ולראות איפה הם גם מבחינת הרמה.
יעל זבולון:
רושמים את הכול באיזשהו פיזור, לא מסדרים שום דבר ואז בסופו של דבר אנחנו מלמדים אותם שאלרגיה נקראת גם רגשת בעברית, שזו כבר מילה חדשה שהם למדו בשיעור, שזה קשור למערכת החיסון של הגוף, זה לא קשור למשהו שהילד עשה או למשהו שההורים שלו עשו, זה משהו שקיבלנו כשנולדנו.
יעקב מרגי:
אבל מי שימשיך לומר אלרגיה, לא יפתחו כלפיו רגשת.
יעל זבולון:
כנראה שלא, ואז בעצם מסמנים בעיגול מתוך כל הרשימה של הילדים, את האלרגנים, את המזונות שהם עם איזשהו סיכוי לפתח אלרגיה, ושואלים אותם מה סימנו, מה אתם חושבים, למה בודדנו דווקא את הדברים האלה.
יעל זבולון:
מנסים להוביל אותם למקום הזה שהם יודעים להגיד שאלה אלרגנים, לוודא שהם למדו את המושג מקודם, ומלמדים אותם שבתוך כל מזון יש אלרגן שגורם לגוף להגיב ולהגן על עצמו, ולפעמים זה יוצר קצת בלבול.
יעל זבולון:
עד עכשיו לא דיברתי על מוות ולא על סכנות ולא על שום דבר מפחיד.
יעל זבולון:
זה השיעור הראשון.
יעל זבולון:
מסכמים אותו, שואלים אם יש להם מה להוסיף, אם מישהו רוצה לשתף, אם מישהו מרגיש משהו, אולי מישהו פוחד ונבהל.
יעל זבולון:
עושים איזשהו סיכום איסוף של השיעור, ממשיכים בשיעור הבא לרשימת האלרגנים.
יעל זבולון:
אפשר גם לשלוח אותם הביתה עם משימה, לנסות להסתכל, כבר ד' עד ו' קוראים, הולכים לקניות, חטיפים.
יעל זבולון:
לבדוק על החטיפים שלהם איפה רשום סימון לאלרגנים, ללמד אותם לקרוא רכיבים של מוצר.
יעקב מרגי:
על הדרך הם גם ילמדו לקרוא מה בריא, מה לא בריא.
יעל זבולון:
בדיוק, ואז אנחנו עושים איזושהי טבלה על הלוח עם שבעת האלרגנים שאנחנו מתעסקים בהם, ושואלים אותם איזה מוצרים יכולים להכיל בוטנים, איזה מוצרים יכולים להכיל ביצים.
יעל זבולון:
ההפתעה הגדולה בדרך כלל זה כשמגיעים לדגים, כי אז הם אומרים טונה וסלמון.
יעל זבולון:
אוקי, מה עוד?
יעל זבולון:
כשהם מגלים שגם במרשמלו וגם בסוכריות גומי וגם בנחשים וגם בזה ובכל הטעמים - - -
יעקב מרגי:
ושגם בפרווה יכול להיות שריד לחלב.
יעל זבולון:
רגע, עוד לא הגענו לפרווה.
יעל זבולון:
שכל דבר, יש בו דגים, מהדברים שהם אוכלים ביום יום בלי חשיבה, זה משהו שקצת פתאום עוצר אותם, עושה איזה ברקס חשיבתי ואז הם מתחילים להגיד, רגע, אז זה ג'לטין, אז ג'לטין יש גם בעוגות גבינה ויש גם בג'לי, ופתאום הם מתחילים להביא מהעולם, משהו שם נפתח בערך השיעור הזה.
יעל זבולון:
את זה ראינו לאורך זמן, שזה עושה את ההבדל בחשיבה שלהם, ואז מישהי אמרה שיש לה חבר בכיתה שהוא אלרגי לחלב, אז זו בכלל לא בעיה כי הם מביאים פשוט כל מה שכתוב פרווה, ואז אנחנו נכנסים לדיון על הפרווה ולמה פרווה הוא לא מתאים לאלרגיים, ואנחנו מסבירים את זה בצורה מאוד מעודנת, שיש לנו את הכשרות שאנחנו צריכים להחליט אם זה חלבי, פרווה או בשרי, ושם יכול להיות שיש מינונים או כמויות מסוימות שיכול להופיע חומר מסוים וזה עדיין כשר, ולאלרגיות זה אפס.
יעל זבולון:
אין מדד ש-0.1 זה גם בסדר.
יעל זבולון:
זה אפס, כן או לא, ואז הם מבינים, רגע, פרווה זה לא מספיק, צריך עדיין להסתכל ולראות, לא מכיל או עלול להכיל, ואז אומרים, מה זה עלול להכיל?
יעל זבולון:
זה כן או לא?
יעל זבולון:
איך נדע?
יעל זבולון:
ופותחים את הדיון הזה קצת לחשיבה, שאולי אפילו זו שעבדה במפעל יצאה להפסקה, אכלה שם איזו גרנולה, חזרה.
יעל זבולון:
כתוב "עלול להכיל", אז היא גם לא דואגת כי הם מכוסים, אז מבחינתנו "עלול להכיל", אין בכלל את המילה "עלול", אנחנו עושים עליה איקס.
יעל זבולון:
אם יש משהו שהוא לא נקי, הוא מכיל, ואנחנו מעדיפים לוותר עליו.
יעל זבולון:
מסיימים את הטבלה הזו, נותנים להם למלא, קצת להיות בהלם ממנה ואז מבקשים מהם גם להביא, מי שרוצה, אריזות.
יעל זבולון:
הם לא מביאים שקיות של במבות או שקיות של צ'יפסים אלא רק מארזים מקרטון כדי לא ליצור תגובה אלרגית בכיתה, ואנחנו עוברים אחרי ההנגשה הזו לשיעור של המניעה, איך אנחנו יכולים למנוע את התקף האלרגיה.
יעל זבולון:
אם בכיתות הנמוכות המניעה היא באמת על בסיס לשטוף ידיים, לנקות שולחנות, לוודא שאנחנו לא נוגעים בצעצועים אחרי שאכלנו, בכיתות היותר בוגרות אנחנו נותנים להם לחשוב איך אנחנו יכולים לעשות סביבה שהיא סטרילית, איך אנחנו דואגים שכל הילדים יהיו בטוחים, והם מעלים לבד את עניין המקלדות של חדרי מחשבים, את זה שגם אם אני יכול להחביא איזה חצי חטיף בכיס, אני לא נכנס איתו לכיתה כי זה מסוכן, והם עוברים על זה.
יעל זבולון:
אנחנו בשלב הזה מלמדים מה זה אנפילקסיס, מה זו המילה הזו.
יעל זבולון:
אנחנו קוראים לה אנה.
יעל זבולון:
יש בחורה בשם אנה.
יעל זבולון:
זה מנרמל את זה קצת, זה לא יוצר איזשהו פחד.
יעל זבולון:
שיעור המניעה הוא בעצם בא מתוכם.
יעל זבולון:
הילדים עצמם מעלים איך אפשר, אני עושה עכשיו מסיבת כיתה בבית שלי, אני יודע שיש ילד שהוא אלרגי לחלב, קדימה, קבוצות.
יעל זבולון:
כל קבוצה אחראית על משהו.
יעל זבולון:
אתם אחראים על המשחק והמשחק הזה צריך להיות כל מיני חטיפים.
יעל זבולון:
אתם אחראים על האוכל, וככה אנחנו ממשיכים.
יעל זבולון:
בסופו של דבר כמובן זה הטיפול.
יעל זבולון:
הדבר האחרון זה הטיפול.
יעל זבולון:
בטיפול אנחנו טיפה מכניסים תופעות, מה אנחנו עלולים לראות, אולי קצת נפיחות, אולי קצת גרד.
יעל זבולון:
לפעמים קשה לנשום.
יעל זבולון:
הילד מרגיש קצת מבולבל, לנסות לשאול איך הוא מרגיש וכמובן שהטיפול מתחיל מקריאה למבוגר, הרגעה, מענה של הזרקה.
יעל זבולון:
ב-ד' עד ו' אנחנו לא מדברים על זה שהם מזריקים, הם רק מחפשים את המזרק ונותנים למבוגר, וכמובן בברכת בריאות שלמה.
יעל זבולון:
יש כיתות גבוהות יותר שהם גם עושים פרויקט בסוף, שהם מכינים איזה סלוגן לבית ספר או איזשהו ספר מתכונים שכל קבוצה במהלך השיעורים מביאה מתכון למשהו שהוא נטול אלרגן מסוים וכך הלאה.
יעקב מרגי:
אתי דנינו, בבקשה.
אתי דנינו:
שמי אתי דנינו, אני נשואה למנחם ואם לארבעה, עובדת במערכת החינוך למעלה משלושים שנה ומכירה לדאבון ליבי מקרוב את נושא האלרגיה והשלכותיה.
אתי דנינו:
ההיכרות שלי עם האלרגיה - סופה בטרגדיה, כזו שנסחוב אני, בעלי וילדיי עד סוף חיינו, אבל אני מקווה שנוכחותי כאן היום תמנע ממשפחות אחרות בישראל את תחושת הריקנות והשיברון שהם מנת חלקנו יום-יום, שעה-שעה.
אתי דנינו:
את בננו החמישי, בן הזקונים, המתוק והאהוב שלנו, אור נחמן ז"ל איבדנו בפתאומיות לפני 11 וחצי שנים בגלל התקף אלרגיה.
אתי דנינו:
אור נחמן נולד אלרגי לחלב ומוצריו.
אתי דנינו:
הוא נשא עימו במשך כל עשר שנות חייו הקצרות את ההתמודדות המפרכת הזו.
אתי דנינו:
תארו לכם, ילד שנמנע מעוגת יום הולדת, מאוזני המן בפורים, משוקו, מכל מאכל שלא נבדק על ידנו או על ידו עשרות פעמים.
אתי דנינו:
הוא היה ילד פעיל, חברותי, מקסים, חייכן ואחראי במידה שלא מצופה מילדים בני גילו, כי בשבילו כל ביס היה יציאה אפשרית לקרב, וכל טעימה, יתכן ותגרום לו להפסיק לנשום.
אתי דנינו:
ההשפעה האלרגית התבטאה אצלו בהתקפי קוצר נשימה קשים שעימם התמודד באמצעות שאיפות אינסופיות ממכשיר האינהלציה.
אתי דנינו:
כשההתקפים נעשו חמורים יותר פנינו לרופא המשפחה, ביקשנו לבדוק אפשרויות טיפול, לקבל אמצעי מציל חיים.
אתי דנינו:
בבוקר ארור של יום שישי בחודש אוקטובר 2006 התמוטט הילד שלי לאחר שוק אנפילקטי שנגרם מחשיפה לעוגייה פרווה, שלפי הערכה מאוחרת נחה לה לשנייה על מגש של עוגיות חלביות.
אתי דנינו:
32 ימים לאחר מכן, במחלקה לטיפול נמרץ ילדים, הוא מסר את נשמתו לבורא והפך למקרה המתועד הראשון בישראל של מוות כתוצאה מאלרגיה לחלב, ומאז כל ילד במדינה שמאובחן כאלרגי לחלב נושא עימו מזרק אפיפן במרשם רופא.
אתי דנינו:
המערכת התעוררה מאוחר, ניחא.
אתי דנינו:
לא הייתה אז מודעות לאלרגנים כמו שיש היום, ניחא.
אתי דנינו:
אני נמצאת במערכת החינוך עשרות שנים, רואה שינויים בגישה, אבל זה לא באמת מספיק.
אתי דנינו:
אני שואלת את עצמי מה גרוע יותר?
אתי דנינו:
שהמערכת חסרת מודעות מעמידה בסכנת חיים את ילדנו או שמערכת שמודעת לתופעה עושה בדיוק את אותו דבר?
אתי דנינו:
אנחנו חייבים להגביר מודעות לאלרגנים בבתי הספר, בגני הילדים, לגייס מורים, הורים ותלמידים להתמודדות עם התופעה, להשקיע בהדרכות למורים, גננות, סייעות, מנהלים ואחיות בתי ספר, להעביר הכשרות עזרה ראשונה על בסיס חודשי לכל הפחות ולנקות את בתי הספר, הקפיטריות, מהאלרגנים ככל שניתן.
אתי דנינו:
זה לא בשמיים, זה אפשרי, ובמקומות הסגורים שבהם עושים זאת, זה עובד בהצלחה ואף הורה או ילד לא נפגעים, גם אלו ששפר מזלם ואינם אלרגיים.
אתי דנינו:
אם יינתנו כלים ראויים להתמודדות עם אלרגנים, אולי תיכחד תופעה מכוערת אחרת, אפליה בקבלה למסגרות חינוכיות ולימודיות על רקע אלרגיה.
אתי דנינו:
זה קיים, זה נפוץ וזה מקומם.
אתי דנינו:
תאמינו לי, לא שמעתי על זה מחברה או צפיתי בתחקיר טלוויזיה.
אתי דנינו:
שוב, לדאבוני, הכול ממקור ראשון ומניסיון אישי.
אתי דנינו:
הנכדה הקטנה שלי, עפרי שתחיה, היא בת עשרה חודשים וגם היא מאובחנת כאלרגית לחלב.
אתי דנינו:
ההורים שלה לא משנעים אותה ממקום למקום מבלי לוודא הלוך וחזור שמזרק האפיפן שלה בהישג יד כל הזמן.
אתי דנינו:
מעבר לחרדה הרגילה מאלרגנים ולפחד המשתק לאור ההיסטוריה המשפחתית הכואבת שלנו, הם גם נאלצו להתמודד עם דחיות מצד משפחתונים וגני ילדים.
אתי דנינו:
הבן שלי, אבא של עפרי, סיפר לי על כל אחד מהמפגשים האלה בחיפוש אחר מסגרת שתסכים לקלוט את התינוקת שלו.
אתי דנינו:
לפעמים מדובר בדרישות מרחיקות לכת מצד הגננות, כמו לספק מוצרי מזון חלופיים על בסיס יומי או שאחד ההורים יגיע לגן בזמן הארוחות.
אתי דנינו:
זה עובר בהתנערות כוללת מאחריות, בביטויים כמו "אנחנו כמובן לא ניתן לה מוצרי חלב, אבל אם היא תושיט יד לאוכל של אחד הילדים האחרים, אין לנו שליטה על זה", ועוד כהנה והכנה רמיזות מוסתרות וגלויות שמשמעותן האמיתית היא דחייה.
אתי דנינו:
הגדילה לעשות רכזת אזורית של גנים שפשוט אמרה בקול ברור שלגנים תחת אחריותה אין יכולת להתמודד עם אלרגיה מכל סוג שהוא, ושיחפשו מקום אחר.
אתי דנינו:
כן, שמעתם נכון, ואני בטוחה שמה שעובר על הנכדה שלי, עובר על ילדים אלרגיים רבים אחרים, אז אני מקווה שקולי כאן נשמע באופן ברור.
אתי דנינו:
בבקשה, אל תיתנו לעוד משפחות לעבור את דרך הייסורים שלנו.
אתי דנינו:
הבן שלי כבר לא יחזור, אבל אם תרצו, אפשר למנוע מהאימא הבאה להגיע לכאן לספר לכם סיפור דומה.
אתי דנינו:
אנא מכם, תדאגו למתן מענה רפואי מגן ועד י"ב, פעלו להגברת המודעות במוסדות החינוך, גייסו מורים, תלמידים, הורים ואנשי מקצוע להתמודדות עם התופעה, ספקו מערכת הדרכה ראויה לכלל הגורמים החינוכיים.
אתי דנינו:
לכל אלו יש מחיר.
אתי דנינו:
לחיים של הילדים שלנו אין.
יעקב מרגי:
אודליה.
אודליה אלבו:
תודה רבה.
אודליה אלבו:
אודליה אלבו, יושבת ראש העמותה הישראלית לאלרגיות למזון.
אודליה אלבו:
יושב הראש, חבר הכנסת מרגי, אני מבקשת קודם כול לנצל רגע את הבמה.
אודליה אלבו:
אתי, עברו 11 וחצי שנים, ונמצא באולם אריאל, הפרמדיק שהגיע לטפל באור נחמן.
אודליה אלבו:
אנחנו סוגרים פה מעגל.
אודליה אלבו:
זה מעט מדי, מאוחר מדי, אבל זו סגירת מעגל.
אודליה אלבו:
אני אתחיל במשהו אחר, לא תכננתי.
אודליה אלבו:
אתם, רבותיי, מסביב לשולחן, משרד הבריאות, משרד החינוך, גורלם של הילדים נמצא בידיים שלכם.
אודליה אלבו:
אנחנו שולחים את הילדים בבוקר בריאים ואנחנו מצפים לקבל אותם באותה מידה חזרה.
יעקב מרגי:
אודליה, גם בידיים שלכם.
יעקב מרגי:
בואי נהיה מאוזנים, לא נזרוק הכול על המוסדות.
אודליה אלבו:
אני חושבת שהגיעה באמת העת והשעה לעשות מעשה ולחדול מהפקרת הילדים במוסדות החינוך.
אודליה אלבו:
אני חושבת שלכל נער וילד עומדת הזכות לא להיחשף לאלרגן.
אודליה אלבו:
מכאן, יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת מרגי, אני מובילה את הנושא להצעת החוק שהניחה העמותה בפניך, הצעת חוק סביבה בטוחה ונקייה מאלרגנים במוסדות החינוך.
אודליה אלבו:
זו הצעת חוק שהנחנו בפניך ואנחנו מבקשים לקדם אותה, אם אפשר, עוד במושב הזה כדי שלפחות נזכה לאיזושהי חקיקה, הסדרה של חקיקה לכל הפחות, כי ההסדרה היחידה היא חוזר מנכ"ל משרד החינוך, חוזר מנכ"ל שלא מספק.
אודליה אלבו:
כרגע חוזר מנכ"ל הוא הדבר היחיד שאנחנו לכאורה נאחזים בו, אבל הוא לא מיושם והוא לא מפוקח, ומי שבוחר לנכון, אוכף אותו, ומי שלא, לא אוכף אותו, ואנחנו לא יכולים להגיע לכל בתי הספר ולעשות את ההסברה הזו.
אודליה אלבו:
אני חושבת שזה תפקידו של משרד החינוך.
אודליה אלבו:
אני כן אתייחס לנייר העמדה שאנחנו הגשנו, חבר הכנסת.
אודליה אלבו:
כמה דברים בנושא החוזר, שירותי עזרה ראשונה ופינוי תלמידים.
אודליה אלבו:
ההנחיות ותנאי הזכאות להחזר הוצאות ושירותי עזרה ראשונה מחריגות את התלמידים האלרגיים.
אודליה אלבו:
במקרה של חשיפה לאלרגן, ואני אגדיר את זה, תאונה כתוצאה מהחשיפה מהאלרגן, הם מוחרגים.
אודליה אלבו:
במקרה שהם נחשפו לאלרגן והם נזקקים לאמבולנס, אין מממנים, אנחנו ההורים מממנים את האמבולנס.
אודליה אלבו:
אז מחד, אין לנו מתן מענה רפואי לילדים, וכשאני אומרת אין מתן מענה רפואי, זה מגן ועד י"ב.
אודליה אלבו:
אנחנו לא מתייחסים לחלק מהאוכלוסייה.
אודליה אלבו:
זה לא עד כיתה ב'.
אודליה אלבו:
מבחינתנו ילד אלרגי הוא ילד אלרגי לאורך כל שנות הלימודים שלו ובמקרה הזה קרה מצב שאתם באים, אמר חבר הכנסת "פיגוע".
אודליה אלבו:
מבחינתנו זה אירוע רב נפגעים.
אודליה אלבו:
הגדרת סייעת סביבתית היא לא מוגדרת.
אודליה אלבו:
אנחנו רוצים לדעת מה המשמעות של הסייעת הסביבתית, האם יש לה הכשרה, האם היא תדע להנשים בעת הצורך, לבצע החייאה, להשתמש בדפיברילטור - - -
יעקב מרגי:
האקדמיה העברית ללשון, כנראה המילה סייעת לא מופיעה בלקסיקון בכלל.
יעקב מרגי:
לא רק סייעת סביבתית, אלא סייעת לא קיימת, לא מוגדרת גם.
יעקב מרגי:
הזכרת הצעות חוק.
יעקב מרגי:
יש לי הצעת חוק של הגדרת בכלל מקצוע הסייעת, להפוך אותה למשהו שהוא חוץ מתעודת זהות ודופק.
יעקב מרגי:
קשה למשרדי הממשלה להכיל את הצעת החוק הזו ואנחנו לא נרפה.
אודליה אלבו:
אז יש כאלה שהגדירו את הסייעת כפלסטר ויש כאלה שהגדירו אותה כפתרון זמני, אבל למעשה אף אחד לא דיבר על ההכשרה שלה, מה תפקידה של הסייעת, איזו הכשרה היא עברה, האם היא יודעת לשלב את הילד, האם היא למדה את כל הנושא של ההצלה, ההחייאה, אם היא יודעת לשלב את הילדים.
אודליה אלבו:
סייעת רפואית היום צריכה לעבור לפחות הכשרה של לא 44 שעות.
אודליה אלבו:
היא צריכה לפחות 390 שעות לימוד עיוניות.
אודליה אלבו:
פה מדובר על סייעת שבסך הכול עשר דקות מקבלת איזשהו הסבר על איך להשתמש באפיפן, ושם נגמר תפקידה, אז אנחנו נשמח שמשרד החינוך ישב איתנו ואנחנו נדבר על ההגדרה של הסייעת הרפואית ובכלל על הנושא של הגורם הרפואי, ואני חושבת שנייר העמדה שלנו מדבר בעד עצמו.
יעקב מרגי:
אריאל, אתה רוצה קצת להידחף או קשה לך?
אריאל:
שמי אריאל ואני פרמדיק במד"א.
אריאל:
אין לי מה להידחף מעבר לזה שיש לנו את הפרויקט דגל של ההדרכות האלה של מניעה והסברה, בתי ספר וגנים, ואני לקחתי את זה אישית בגלל אותו מקרה של אור נחמן ז"ל.
אריאל:
זה כל הזמן, מה שנקרא, כשאתה בא ומסביר, אתה יודע לאיפה זה יכול להגיע ומה נקודת הקצה, שזה יכול להסתיים בטרגדיות.
אריאל:
לצערי מאז אור היו לי עוד מספר מקרים גם אצל אנשים מבוגרים, גם אצל ילדים, חלקם הסתיימו באשפוז, שחרור הביתה, אבל זה אחת הטרגדיות מקדמת דנא שהיו קיימות.
יעקב מרגי:
כאן המקום גם להזכיר לטובה את מד"א וארגונים אחרים שלוקחים את התפקיד שלהם מעבר להגדרת התפקיד ויוצאים לקהילה הן בהגברת מודעות בהדרכות, בתחומים נוספים.
יעקב מרגי:
אני חושב שזה סמל ודוגמא להרבה מדינות בעולם.
יעקב מרגי:
זה המקום להודות למד"א בסוגיה הזו, אפרופו הדברים שאמרתי בביקורת בתחילת הדיון.
יעקב מרגי:
לא כל דבר צריך לקחת לפי הגדרת התפקיד.