GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי:
צריך לצאת קצת מהקופסה ולהיות גם עם תחושת שליחות ואפילו אחריות ודוגמא ומופת בחברה בשביל להסכים לא להערים קשיים ולהיתלות אחר הסכמים כאלה ואחרים.
יעקב מרגי:
עמותת יה"ל.
יעקב מרגי:
תציגו את עצמכם.
שלומית רדר:
בוקר טוב, תודה רבה ליו"ר הוועדה על קיום הדיון החשוב הזה.
שלומית רדר:
אני רוצה להתייחס בכמה נקודות בכלל על הסיטואציה שבה אנחנו נמצאים כרגע וגם על הדברים שעלו פה קודם.
שלומית רדר:
אני מתחברת למה שאמרו לפניי.
שלומית רדר:
הזכות של הילדים שלנו להיות בבתי הספר היא זכות יסוד של ילדים, לחינוך, וזו זכות שנכון לרגע זה, החל מה-1 בספטמבר, ביתר שאת מה-1 בספטמבר, היא הולכת להימנע ככל הנראה מכמה מאות ילדים אלרגיים.
שלומית רדר:
אמרנו שרק אם יהיה זמן, נתייחס לעניין הסייעות, אבל אני חייבת בחצי משפט.
שלומית רדר:
בגלל שפתחת את הדיון בלהגיד שארגוני המורים לא בסדר ועושים שרירים - - -
יעקב מרגי:
גם, לא רק.
שלומית רדר:
אז אני רוצה להגיד כל הכבוד לארגוני המורים וכל הכבוד להסתדרות המורים, כי הם כרגע הארגון היחיד שעומד על הרגליים האחוריות כדי להגן על הילדים שלנו, ולצערי הרב זה הגיע לסיטואציה הזאת, אבל קודם כול תודה רבה להם.
יעקב מרגי:
את יכולה להסביר?
שלומית רדר:
בוודאי, כי כמשרד הבריאות ומשרד החינוך מקבלים החלטה מבלי בכלל לשבת עם ארגוני המורים לראות שהם מוכנים בכלל לטפל בילד שלי, אז ארגוני המורים באים ואומרים, אנחנו לא יכולים לעשות את זה.
שלומית רדר:
אף אחד לא דיבר איתם, אף אחד לא בדק איך מיישמים את זה בשטח ובעצם ב-1 בספטמבר הקרוב הילדים האלרגיים של כולנו הולכים להיות בבתי הספר מבלי שיש להם איזשהו מענה, כי נכון לרגע הזה הילדים בגילאי גן עד כיתה ב' כולל, המענה היחיד שיש להם הוא אותה סייעת.
שלומית רדר:
אפשר להתווכח.
שלומית רדר:
אגב, גם אני בדעה שסייעת הוא לא המענה האולטימטיבי לאף ילד אלרגי.
שלומית רדר:
זאת אמיתי דעתי, אבל ככל שאין מענה אחר וזה המענה היחיד שקיים היום במערכת, אי אפשר לבטל את המענה היחיד הזה.
יעקב מרגי:
זה לא תואם את דברי הפתיחה שאמרתי?
שלומית רדר:
כן.
יעקב מרגי:
זה היה נשמע אחרת.
שלומית רדר:
לא, הדבר היחיד שרציתי להגיד בהתייחס לדברי הפתיחה שלך, שאתה ביקרת, אולי אני הבנתי לא נכון, את ארגוני המורים בצעד שהם עשו לכאורה על סכסוך העבודה, ואני רציתי לחזק את ידם באותה נשימה.
יעקב מרגי:
זה היה בהקשר של אפיפן וכל - - -
שלומית רדר:
אז אם הבנתי לא נכון, אני אתקן.
יעקב מרגי:
אף אחד לא רוצה לעשות דבר חד צדדי, אבל להסתתר ולהתחבא זה לא פתרון.
שלומית רדר:
בסדר גמור.
שלומית רדר:
אנחנו, עמותת יה"ל מבצעים הדרכות בבתי הספר קצת יותר מעשר שנים, בבתי הספר, במעונות, בגנים, בכל מוסדות חינוך קיימים.
שלומית רדר:
אני חייבת לומר שאם יש משהו שחסר לי בדיון, יש פה שתי עמותות שכל אחת מהעמותות עושה את מה שהיא יכולה לעשות במקום שלה, וכל עשייה היא מבורכת, אבל עם כל הכבוד, אין אף גוף רשמי של מדינת ישראל עד היום שלקח על עצמו את המשימה הזאת כמשימה.
שלומית רדר:
לא משרד החינוך, לא משרד הבריאות, לא ארגונים ממשלתיים אחרים שצריכים לשאת באחריות לעניין הגברת המודעות, אגב, לא רק בתוך מוסדות החינוך, בחברה בכלל.
שלומית רדר:
אנחנו מדריכים מאות מוסדות חינוך בשנה, מאות גננות ומורים.
שלומית רדר:
בסוף באמת זה הכול על הידיים שלי ושל ארגונים אחרים שעושים את זה?
שלומית רדר:
זה הרי לא הגיוני.
שלומית רדר:
יש תוכניות לימוד מפורטות שקיימות כבר שנים על המדפים.
שלומית רדר:
אנחנו מעבירים אותם, אבל זה לא מספיק.
שלומית רדר:
איך אנחנו עוד פעם חוזרים למקום שבו הכול הוא במגרש שלנו?
שלומית רדר:
אם אני הדרכתי, המורה, בא לה לשמוע אותי, לא בא לה לשמוע אותי, המנהלת פתוחה לרעיון, היא לא.
שלומית רדר:
למה זה שם?
שלומית רדר:
אני רוצה שיהיו הורים שייקחו, לא בקטע שיעשו לי טובה.
שלומית רדר:
לא רוצה הורים שיעשו לי טובה, כן תביא אותם עם רק נוטלה.
שלומית רדר:
לא, אני רוצה שיהיו כללים ושיהיו חוקים כמו שיש בכל מדינה מתוקנת, זה לצד כמובן מערך של הסברה והגברת המודעות וקמפיין מסודר שהמדינה תחת חסותה, לא תחת חסותן של עמותות שעובדות פה בהתנדבות, כולנו אגב, אז קודם כול אני כן חושבת שצריכה לצאת אמירה מאוד ברורה של גוף שלוקח אחריות על העניין הזה.
שלומית רדר:
עניין הקמפיין וההסברה לא רק בתוך מוסדות החינוך אלא בכלל.
שלומית רדר:
נורא רצינו ששבוע המודעות לאלרגיות מזון יהיה מין איזה שבוע חגיגי כזה שמדברים באמת על הדברים האלה, אבל תכל'ס אנחנו לא שם.
שלומית רדר:
אנחנו לא במצב של חגיגיות, אנחנו במצב של להניף את הדגל השחור, לעורר את כל הגורמים הרלוונטיים.
שלומית רדר:
לא להדליק את הנורה האדומה.
שלומית רדר:
זו לא נורה אדומה, זה פרוג'טור אדום.
יעקב מרגי:
הנורה האדומה דלוקה קבוע 24/7, רק עכשיו מסתכלים להסתכל עליה, לא להפנות עורף.
שלומית רדר:
אני שמעתי את אימא של אור נחמן ז"ל.
שלומית רדר:
כולנו פה, כל חברי העמותות הורים לילדים אלרגיים בעצמנו, ובאמת זה מצמרר אותי וזה מחזיר אותי גם אחורה לאירועים קשים שאני עברתי עם הילד שלי, וכואב לי הלב לדעת שיש ילדים שבאמת אפשר להציל אותם, אבל אף אחד באמת לא עושה מספיק כדי שזה יתרחש.
שלומית רדר:
יש חוזר מנכ"ל משרד החינוך שיצא בשנת הלימודים האחרונה, שהוא חוזר שלכאורה היה אמור לקדם אותנו באמת, בוא נגיד למציאות טיפה יותר טובה.
שלומית רדר:
לא מושלמת, אבל טיפה יותר טובה, אבל בתכל'ס באמת אף אחד לא בודק מה קורה איתו.
שלומית רדר:
אני בבית ספר שלי נלחמת על כל שלט.
שלומית רדר:
כל אחד מההורים בבית הספר שלו נלחם על כל שומשום שנכנס או לא נכנס, אירועים בתוך בתי הספר.
שלומית רדר:
אתם מכירים את הנוהג הזה של ה"שישי מפנק", "שישי מתוק" שקורה בכל בית ספר, שהילדים שלנו באופן קבוע מוצאים את עצמם כל יום שישי כלואים בכיתות כי הם לא יכולים לצאת כי מישהו החליט לעשות שישי מפנק, וזה נורא חשוב להביא דווקא את העוגות ואי אפשר לעשות את זה עם פירות או כל דבר אחר?
שלומית רדר:
לא משנה, יש אלף ואחת דוגמאות.
שלומית רדר:
אני יכולה לשבת פה מבוקר עד לילה ולספר איך הדברים לא באמת עובדים טוב, איך באמת הדברים עובדים בתוך בתי הספר.
שלומית רדר:
אני רוצה לומר רק משפט אחרון.
שלומית רדר:
דיברו פה, ולא רק פה, גם בוועדה לזכויות הילד, ואנחנו מקיימים דיונים רבים בוועדה לזכויות הילד עם חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, גם על המעונות, אבל הבעיה היא לא רק, ואמרה פה אימא של אור נחמן ז"ל, אנחנו מנחים.
שלומית רדר:
אני רוצה שתדעו שאנחנו מנחים את ההורים שלנו לא לספר על האלרגיה של הילד שלהם עד שהם לא מתקבלים למעון, כי המציאות שהיא סיפרה כאן זאת מציאות חיינו.
שלומית רדר:
ילדים אלרגיים לא מתקבלים למעונות.
שלומית רדר:
אנחנו אומרים להם לשקר, למלא טופס הצהרת בריאות שאומר, הילד בריא, ללא אלרגיות, ורק אחרי שהם מתקבלים, לספר שהילד אלרגי, לדאוג שהם יקבלו הדרכה וכו', אבל אני רוצה שאתם תדעו, הנה אני מודה פה ואני אומרת לכל 4,000 ההורים תחת העמותה שלי, תשקרו, אל תגידו את האמת, אחרת הילד שלכם לא יהיה במעון.
שלומית רדר:
אני מודה לך על הדיון.
יעקב מרגי:
אני בוחר לא להגיב.
יעקב מרגי:
רחלי הכהן.
רחלי הכהן:
רחלי הכהן, המועצה לשלום הילד.
רחלי הכהן:
קודם כול אני רק רוצה לפתוח ולציין משהו שהזכרתי בעבר בוועדה לזכויות הילד.
רחלי הכהן:
כשביקשתי לרשום את הבת שלי שנה שעברה לאחד הגנים, והבת שלי, אין לה אלרגיות, היה כתוב שחור על גבי לבן במסמך שקיבלנו מהגן, עם כל הכללים, שילדים עם אלרגיות לא יתקבלו לגן כי אין להם כלים להתמודד עם כך.
רחלי הכהן:
נכון, אמנם מדובר בגן פרטי ובכל זאת זה משהו שבמדינת ישראל בשנת 2017, בזמנו, הזוי בכלל להגיד בין השורות ובטח שלא להעלות על הכתב שחור על גבי לבן, אז זה הדבר הראשון.
רחלי הכהן:
מעבר לזה אני רוצה לציין שלטעמנו יש שני מישורים מקבילים שצריך לפעול בהם ואי אפשר לפעול אחד בלי השני.
רחלי הכהן:
המישור הראשון הוא בהמשך לחוזר מנכ"ל של משרד החינוך שאכן מיטיב את המצב לכאורה, אם כי מפניות אנחנו רואים שזה לא קיים בשטח, זה להגביר את המענים הפנים-מסגרתיים אם באמצעות יצירת סביבה בטוחה, מתן הכשרות והגברת שיתופי פעולה, שזו הנקודה המשמעותית מהפניות שאנחנו רואים כל הזמן, בין צוות המורים שבכלל לא מסונכרן תמיד בהכרח לגבי הילדים, בין ההורים שהרבה פעמים גם הורים של ילדים אחרים בכיתה לא מבינים את הרגישות ולא מוכנים לשתף פעולה ובין הילדים לעצמם.
רחלי הכהן:
מעבר לזה, הנקודה השנייה היא התרת מערך הסייעות על כנו, ואני לא אתייחס לזה באריכות, אבל רק אציין שעד שאין פתרון בשטח, כרגע זה חסר אחריות מבחינתנו לבוא ולבטל את המערך הזה לחלוטין ותמיד יהיו ילדים שעדיין יזקקו לכך.
רחלי הכהן:
בהקשר הזה אני רק רוצה לציין שאנחנו קוראים למשרד החינוך קודם כול לפעול להטמעה מלאה בשטח של כל המענים ולוודא שזה קורה, ובמקביל לוותר על ההחלטה שיצאה עכשיו, לחזור לדיונים גם במסגרת השולחן העגול שהתקיים פה, כי עלו פה הרבה דברים חשובים ומשמעותיים גם במסגרת הדיונים בוועדות פה ובזכויות הילד, ולמצוא פתרונות ובינתיים להשאיר את המצב כדי לא לפגוע באף אחד מהילדים.
יעקב מרגי:
אני בסוף הדיון אתייחס למה מול משרד החינוך לגבי ההחלטה.
יעקב מרגי:
כשבאים ארגון שהוא כולו התנדבות, שזה הורים, ארגונים חברתיים, לא מלין עליהם.
יעקב מרגי:
עשו עשרה אחוז, יבורכו, אבל כשיש ארגונים שהם סטטוטוריים, המועצה לשלום הילד, נציבות לשוויון לאנשים עם מוגבלות, אי אפשר להסתפק בלבוא לוועדות ולומר או לשלוח לנו נייר עמדה.
יעקב מרגי:
אתם חייבים להתחיל להיות אקטיביסטים.
יעקב מרגי:
יש עקרון הפרדת הרשויות שהוא נשמר בקנאות, בחד צדדיות, של הממשלה, שהכנסת לא תתערב לה, ולא רוצה להיכנס לוויכוח של הצלע השלישית, והפוך לא.
יעקב מרגי:
הממשלה כן מתערבת לרשות המחוקקת.
יעקב מרגי:
משמעת קואליציונית זה אחד הכלים.
יעקב מרגי:
יש הצעות חוק על השולחן.
יעקב מרגי:
כוחנו כחברי כנסת גם מוגבלים, עם כל הכבוד.
יעקב מרגי:
אנחנו צריכים אתכם, ההורים צריכים אתכם.
יעקב מרגי:
זה לפנות, לא להרפות.
יעקב מרגי:
אני קורא לכם, תוציאו נייר עמדה לראש הממשלה ואל תנכו אותו מאחריות.
יעקב מרגי:
תספרו לו על הילד הבא שבכל רגע ורגע יכול לקרות חס ושלום.
יעקב מרגי:
כנ"ל הנציבות.
יעקב מרגי:
אנחנו נעשה זאת.
יעקב מרגי:
אנחנו נמשיך לנסות לחוקק.
יעקב מרגי:
גם הסינונים בין השיניים, בין השפתיים לא מקובלים עלי.
יעקב מרגי:
כן, אנחנו בחברה שאם לא תהיה סולידרית, לא יהיה אכפת לה מהאחר, אין לנו זכות קיום כאן כחברה אחת.
יעקב מרגי:
לא יזיק ולא יהיה כלום לפחות מחלק גדול.
יעקב מרגי:
נעשה סטטיסטיקה מה הכי מסכנים, מה האלרגיה הכי נפוצה, כמה אלרגיות הכי נפוצות.
יעקב מרגי:
לפחות מהן, נתחיל איתן.
יעקב מרגי:
לנקות את סביבת בית הספר, לא יקרה כלום.
יעקב מרגי:
כל אחד והאני שלו, ואני אומר לכם שתהיה סנקציה למוסדות מפלים.
יעקב מרגי:
אני לא צריך שתהיה הנחיה כזו לשקר.
יעקב מרגי:
לא יצטרכו לשקר, אבל אי אפשר לבוא לדיונים, סליחה, אנחנו מקרקרים, אני כולל את עצמי בפנים, ונבוא שנה הבאה ועוד דיון מודעות ואז משתפרים.
יעקב מרגי:
אני אומר לכם, מצד אחד אנחנו פה באנו להגביר את המודעות ולהציג את חצי הכוס הריקה, לא המלאה, אבל גם על הדרך לבקר במסעדה.
יעקב מרגי:
עשיתי טסט, אני לא אלרגי לכלום.
יעקב מרגי:
לדברים אחרים שמעצבנים אותי, כן.
יעקב מרגי:
אמרתי, אני רוצה לחם ללא גלוטן, יש לכם?
יעקב מרגי:
אמרה לי, כן.
יעקב מרגי:
הזמנתי מנה שהיא כולה עשירה, אז היא אמרה לי, סליחה, זה מאלרגיה או בריאות?
יעקב מרגי:
אמרתי, לא, לא מאלרגיה.
יעקב מרגי:
שמחתי.
יעקב מרגי:
הייתי מלא גאווה שמלצרית שבאה להתפרנס, יש לה מודעות.
נעמה קציר שמואלי:
פשוט אם היית אומר שאתה אלרגי, אז היא הייתה אומרת לך, אין לנו מה לתת לך לאכול.
יעקב מרגי:
לא, לא הייתי זמן מראש מה שהזמנתי.
יעקב מרגי:
היא רצתה להזהיר אותי, אם זה מאלרגיה, תסתכל מה יש לך בצלחת.
יעקב מרגי:
רק לומר לכם שמצד אחד, נכון, לא מספיק.
יעקב מרגי:
נחזור אחורה, בכלל זה היה סינית להרבה אנשים.
יעקב מרגי:
גם היום זה סינית להרבה אנשים.
יעקב מרגי:
יש חוק במדינת ישראל, חוק חינוך חובה חינם שהוא חל על כל ילדי ישראל.
יעקב מרגי:
לא כתוב חוץ מ - - -.
יעקב מרגי:
אפשר לדבר על שוויון, שוויון, שוויון.
יעקב מרגי:
כשנוח לאותם ארגונים, השוויון נמצא אצלם במשבצת אחת ושהשאר יידרס מאי שוויון.
יעקב מרגי:
או שמדברים על חברה שוויונית או כל אחד לדרכו, ולכן היום הזה הוא חשוב, אני לא מזלזל בו.
יעקב מרגי:
נכון שנשמע כאילו רק קרקרנו.
יעקב מרגי:
זה מגביר את המודעות.
יעקב מרגי:
שנת ה-70 היא שנה מכוננת.
יעקב מרגי:
אני אומר לכם, שנה מכוננת, כי הרבה דברים שלא חלמנו עליהם, נעשים, מתוקנים בחקיקה, מתוקצבים, מה שלא העזו לדבר עליהם, והרבה דברים, לא אמנה כאן דוגמאות, לכן אני חושב שנה מכוננת.
יעקב מרגי:
עם קצת מאמץ, זו ממשלה שיש בה הרבה פתיחות להרבה דברים.
יעקב מרגי:
עם קצת מאמץ, שילוב ידיים של כולם, נצליח לעשות.
יעקב מרגי:
בתי הספר צריכים להיות סביבה ידידותית, והחזקים והבריאים יצטרכו כן, ואת כל הגחמות שלהם ואת כל האפשרויות, שיממשו בבית שלהם.
יעקב מרגי:
לגלות קצת סובלנות ואמפתיה לאחר.
יעקב מרגי:
כן, צריך לחוקק את החוק הזה.
יעקב מרגי:
כן, משרד הבריאות יצטרך לתת מענה למד"א.
יעקב מרגי:
אם זה צריך בחוק, נעשה זאת גם בחוק.
יעקב מרגי:
אם ישכילו לעשות את זה בתקנות, בהוראות, לפינו ילדים אחרי התקף אנפילקטי, אז גם זה כן, פינו ילד בסכנת חיים.
יעקב מרגי:
המושג "קודש קודשים" אם היה אשפוז, פטור, אם לא היה אשפוז, לא פטור, זה כלל שקבע אותו בן אדם.
יעקב מרגי:
הוא לא ירד הלכה למשה מסיני, במיוחד כשאי אפשר לומר שזו תופעה חריגה.
יעקב מרגי:
כמעט אין בית שאין בו.
אודליה אלבו:
2,359 ילדים אשפזו בגין תגובה אלרגית כקשה - - -
יעקב מרגי:
ובמערכת החינוך זו כמות גדולה של ילדים.
יעקב מרגי:
קראדי עמוס, בבקשה.
עמוס קראדי:
נעים מאוד, אני קראדי עמוס, אבא לילד אלרגי בן 7, במערכת החינוך.
עמוס קראדי:
אני קודם כול לחזק את ידך על הצגת הדברים כהווייתם.
עמוס קראדי:
אני מאמין שמערכות החינוך והבריאות לפעמים קצת מנותקות מהשטח, ממה שקורה בפועל, בתוך מערכות החינוך.
עמוס קראדי:
אני אישית מתמודד עם ילד אלרגי.
עמוס קראדי:
לא מולטי, אבל אלרגי, וזה לא קל.
עמוס קראדי:
שתי עמותות שאני מכיר את חלקן באופן אישי עושות לא מעט.
עמוס קראדי:
אני קצת אולי רוצה, לא הייתי אומר אצבע מאשימה, אבל רוצה קצת לחדד את הדברים.
עמוס קראדי:
חלק מהעמותות פה או לא פה, חלק מהעמותות בכלל הכינו את הקרקע לסוג של החלטת משרד הבריאות, משרד החינוך לעשות את המושג הזה - - -
נעמה קציר שמואלי:
יש רק שתי עמותות.
נעמה קציר שמואלי:
אתה אומר חלק מהעמותות, אז אפשר שתגיד מי ואז נוכל להגיב.
עמוס קראדי:
את מפרצת לדבריי.
עמוס קראדי:
הכינו את הקרקע להורדה של הסייעות האישיות ובעצם להכין את הקרקע לסייעות סביבתיות, כשאנחנו איפשהו עוד לא התחלנו את המשא ומתן, עוד לא פנו אלינו, ההורים, בנושא הזה, וזה קצת מרגיז.
עמוס קראדי:
אני אבא לילד אלרגי ברמה מסכנת חיים.
עמוס קראדי:
אצלי המלחמה היא יום-יומית.
עמוס קראדי:
עירית יכולה להגיד לכם שבתחילת דרכי אני הייתי עם SMS יותר מאשתי.
עמוס קראדי:
הייתי מתכתב עם עירית, ולהגיד לה, גברת, מה אני עושה?
עמוס קראדי:
אין לי סייעת עכשיו.
עמוס קראדי:
שולח את הילד?
עמוס קראדי:
הילד שלי נעדר השנה, עוד לא סיימנו את השנה, כבר חמש פעמים.
עמוס קראדי:
אין סייעת.
עמוס קראדי:
כאשר בבוקר אין סייעת, אני לא מגיע.
עמוס קראדי:
מה אני עושה?
עמוס קראדי:
סבבה שאתם מדברים, סייעת סביבתית.
עמוס קראדי:
פרקטיקה.
עמוס קראדי:
אני צריך לשלוח את הילד לבית ספר.
יעקב מרגי:
אשאל אותך שאלה.
יעקב מרגי:
אם סביבת בית הספר של הבן שלך הייתה נקייה מאלרגנים - - -
עמוס קראדי:
כבוד חבר הכנסת, אנחנו נגיע לזה.
עמוס קראדי:
בוא נשאיר את זה לאחר כך.
עמוס קראדי:
אני צריך פרקטיקה, אני צריך פתרונות.
עמוס קראדי:
אין פתרונות.
עמוס קראדי:
אין לי למי לפנות בעירייה.
עמוס קראדי:
אני במקרה עובד עירייה, אז אני יכול להרים טלפון לזאת שאחראית על הסייעות ולהגיד לה, תקשיבי, מה קורה, הילד שלי נשאר בבית.
עמוס קראדי:
אני עירבתי לא מעט את קצינת ביקור סדיר, גברת, הילד שלי לא הולך לבית ספר.
עמוס קראדי:
אני צריך לערב אותה, להגיד לה, תקשיבי, אני עובר על החוק.
יעקב מרגי:
לא עניין אותה, אל תדאג.
עמוס קראדי:
פעם אחת זה עניין אותה.
עמוס קראדי:
בפעם השנייה זה כבר הפסיק לעניין אותה.
עמוס קראדי:
אני אומר לכם את האמת.
עמוס קראדי:
הילד שלי לא הולך לבית הספר.
עמוס קראדי:
אני עובר על החוק.
עמוס קראדי:
חוק חינוך חובה חינם, זה מה שאתם אומרים.
עמוס קראדי:
הילד שלי לא משתתף בחוגים.
עמוס קראדי:
יש חוגים לבית ספר, משרד החינוך מממן, משרד החינוך נותן את המבנה, העירייה עצמה מעניקה את כל הלוגיסטיקה מאחור.
עמוס קראדי:
הילד שלי לא.
עמוס קראדי:
סליחה, עבירה על החוק.
עמוס קראדי:
אפליה.
עמוס קראדי:
ילד נכה, יש לו תעודת ילד נכה, הוא מופלה.
יעקב מרגי:
הגברת מודעות.
עמוס קראדי:
אנחנו נגיע גם לזה, כבוד היושב ראש.
יעקב מרגי:
הדיון על הגברת מודעות.
יעקב מרגי:
זה דיון נפרד.
עמוס קראדי:
אנחנו נגיע גם למודעות.
עמוס קראדי:
בסופו של דבר זה נושא של מודעות.
יעקב מרגי:
אני רוצה להתגרות בך, כי אני רוצה להחזיר את הדיון.
יעקב מרגי:
בסוף הדיון, לא יצויר, אני הולך עם משרד החינוך חד צדדית ומגבה אותם ואין סייעות, מה האלטרנטיבה שאתה כהורה מצפה?
עמוס קראדי:
ילד נשאר בבית, ואני לא צוחק.
יעקב מרגי:
שום אלטרנטיבה אחרת, רק סייעת.
יעקב מרגי:
מה יהיה בכיתה ג'?
עמוס קראדי:
נשאר בבית.
עמוס קראדי:
אם לא ישבו איתנו ויגיעו איתנו להחלטות שיהיו מקובלות עלינו, שאנחנו נהיה שותפים בכל ההחלטות האלה ושאנחנו נגיע לעמק השווה, אנחנו - - - את הנושא הזה.
עמוס קראדי:
אני חושב שהנושא גם של מודעות בבתי הספר, לא צריך להיות מודעות, צריך להיות הלכה למעשה.
עמוס קראדי:
צריך חינוך.
עמוס קראדי:
העמותה פה שאני במקרה מכיר אותה באופן אישי, צריך חינוך וצריך לבוא מכם ומגברת עירית ליבנה.
יעקב מרגי:
עירית ליבנה זה משרד החינוך.
יעקב מרגי:
זו לא היא.
יעקב מרגי:
זה לא עסק פרטי.
עמוס קראדי:
אני יודע, אבל כשכותבים פרוטוקול או חוזר מנכ"ל שאני קורא אותו ארבע וחמש פעמים במהלך השנה ולא מבין מה אני צריך להגיד לאותה סייעת או לאותה גננת, אז זה לא עובד.
עמוס קראדי:
הדברים לא עובדים.
עמוס קראדי:
אנחנו צריכים את הפרקטיקה בשטח, לעשות אותה.
עמוס קראדי:
תודה.
יעקב מרגי:
גבירתי, בבקשה, ביקשת בעילום שם, נכון?
מ:
גם אני הורה לילדה מולטי אלרגית.
מ:
נתקלנו בהרבה מאוד קשיים, במלחמות ולמעשה השגנו פתרון לגן ונמצאים ברגע זה עם סימן שאלה גדול מאוד לגבי כיתה א', למרות שיש שיתוף פעולה אדיר מצד כל מי שאנחנו פוגשים.
יעקב מרגי:
איפה את גרה, מותר לשאול?
מ:
ירושלים.
מ:
זו עוד נקודה.
מ:
אנחנו חייבים לעבור דירה למעשה ופוחדים לעבור דירה כי גם אם יגידו לנו שהכול בסדר, אנחנו לא רוצים להיות במצב שעברנו דירה ואז פתאום יש תקלה ואין לנו שום היכרות עם אף אחד בעיר החדשה.
יעקב מרגי:
בירושלים קשובים?
מ:
כן.
מ:
כרגע נראה שיש הקשבה.
מ:
אני לא יודעת אם קיימים המנגנונים לאפשר לימוד בטיחותי בבית הספר הקיים.
מ:
בהמשך לשאלתך לגבי מה עושים אם אין סייעות, ואצלנו זה לא רק סייעות אלא גם הרחקה, כי האלרגנים לרוב הם גם בהרחה, ברמת רגישות גבוהה מאוד.
מ:
אני כבר חצי שנה בודקת אפשרויות לחינוך ביתי.
מ:
אנחנו עשינו את זה למעשה בגן.
מ:
זה עלה הון תועפות.
יעקב מרגי:
לא אישרו לכם מהמדינה?
מ:
לא היה צורך לבקש את זה.
מ:
אני לא יודעת אם יש איזשהו מערך מסודר לחינוך ביתי.
מ:
בכל מקרה, חינוך ביתי הוא לא מתאים.
יעקב מרגי:
יש מצבים של חינוך ביתי גם אם זה לא אשפוז, במצבים חריגים.
מ:
כן, אבל אני לא מדברת קדימה מדע.
יעקב מרגי:
אמרתי, גם אם זה לא אשפוז.
מ:
אני מדברת על אפשרות לתת לביתי, גם אם נמשיך עם מצב שיהיה מקובל בחברה, להחריג ילדים אלרגיים.
יעקב מרגי:
משפט הכי חזק שאת רוצה לומר, מה משפט הסיכום?
מ:
קודם כול שיהיה גם העלאת המודעות בקרב האדמיניסטרציה, כי נתקלנו במצבים שאומרים לנו, את מבקשת להוציא את הטחינה רק בגלל שאת אמריקאית ולא מבינה את החשיבות של הטחינה.
יעקב מרגי:
מה עשית אחרי שאמרו לך דבר כזה?
מ:
הייתי בהלם.
יעקב מרגי:
והלכת הביתה פגועה.
מ:
לא.
מ:
אני אמרתי לה, תשמעי, אני לא אמריקאית, קודם כול, זה מבטא.
יעקב מרגי:
בכוונה שאלתי אותך.
יעקב מרגי:
אנחנו הישראלים, חלק, לא כולם, בולעים, נפגעים, הולכים הביתה.
יעקב מרגי:
דבר כזה, לא הייתי אומר לה כלום.
יעקב מרגי:
הייתי מחפש את הבוס שלה ומחנך את הבוס שלה קודם ואומר מה אני חושב עליו ועל העובדת שלו ועל הרגישות שלהם.
יעקב מרגי:
גם אם את אמריקאית ואת לא אוהבת טחינה.
מ:
ביתי לא יצאה מהארץ.
מ:
לעולם היא לא יכולה לעלות על מטוס בגלל הריחות של הטחינה והריחות של החלב.
מ:
אני רוצה להגיד שקודם כול בתור ישראלית, דווקא היא אלרגית לטחינה בגלל שהיא ישראלית, כי בארצות הברית לא מכירים את האלרגיה הזו.
מ:
שנית, זה שאני אמריקאית, למרות שאני לא אמריקאית, זה אומר שאני מכירה תפריט נטול טחינה, כי לא אוכלים טחינה שם, אבל זה עניין צדדי.
יעקב מרגי:
את רוצה עכשיו להתמודד גם בורות של פקידה?
מ:
לא, לא.
יעקב מרגי:
נו, אז תעזבי את זה.
מ:
כן, אני רוצה להתמודד עם הבורות של הפקידה, כי נתקלנו בסייעת שלא האמינה עד שהיא ראתה את התגובה.
מ:
נתקלנו במערכות שאנחנו היינו צריכים בעצמנו, כשאנחנו מתמודדים עם דברים אחרים רבים, אנחנו צריכים לחנך בעצמנו, ואני חושבת שזה מה שאמרו כולם בעצם, שאנחנו מתמודדים עם זה שהכול נופל עלינו.
יעקב מרגי:
אני חושב שאת תרמת לנו לדיון.
יעקב מרגי:
זה מדגיש את הקשיים של ההורים וההתמודדות של הילדים.
יעקב מרגי:
בועז אחד העם.
בועז אחד העם:
תודה רבה כבוד היושב ראש.
בועז אחד העם:
רציתי לומר כמה דברים קצרים.
בועז אחד העם:
אני רוצה לחזק את מה שרחלי אמרה, שיש פה בעצם שלושה מעגלים שצריך להתמודד איתם, ובלעדיהם, בלי השלושה זה לא יעבוד.
בועז אחד העם:
אחד, זה הילדים, ההורים והצוות, זאת אומרת אנשי המקצוע.
בועז אחד העם:
מה שקורה, שנוצר בעצם תהליך הפוך.
בועז אחד העם:
נוצר מצב שהילדים אשמים כי להם יש את האלרגיה.
בועז אחד העם:
נוצר מצב שההורים אשמים, כי כשאנחנו מבקשים מההורים האחרים לא להביא את האוכל, כשאנחנו מבקשים מהצוות החינוכי, אז אנחנו אשמים כי אנחנו יוצרים את הנטל, אז כל הזמן אנחנו יוצרים את הנטל עליהם, כי הילדים הם נטל וההורים שמבקשים הם נטל, ולכן אני חושב שהבעיה טמונה כאן.
בועז אחד העם:
אפשר להאשים את משרד החינוך הרבה פעמים.
יעקב מרגי:
אתה יודע, יש כאלה שניסו להחליף את העם ולא הצליחו.
דב חנין:
הוא אומר שצריך להחליף את השלטון.
יעקב מרגי:
זו האפשרות היחידה אם לא רוצים.
בועז אחד העם:
יש לנו פה בארץ ניסיון טוב עם חלופות.
בועז אחד העם:
מבחינתי למשל, ואני רוצה לקצר, לא להאריך, מערך הכשרות זו דוגמא אחת למערכת שמאפשרת מזונות חלופיים, מאפשרת תפיסה אחרת לגבי איך צריך להתייחס לאוכל.
בועז אחד העם:
אנשים מתגייסים, מקבלים את המגבלות, מקבלים את החוקים, מקבלים את זה בשמחה ורואים בזה נכון.
יעקב מרגי:
אני אומר לך, מכל הדיונים שעשיתי, אהבתי את האמירה הזו וזה דבר שיפיל אסימון אצל הרבה אנשים שצריכים לקבל החלטות.
יעקב מרגי:
פעם ראשונה שאני שומע את זה, וזה נכון, אנחנו חיים את זה.
יעקב מרגי:
לא כל אחד, מעניין אותו הכשרות והוא אפילו לפעמים נאלץ לשלם על זה, והחברה כולה.
יעקב מרגי:
המשפט שאמרת זה המשפט שצריך להפיל את האסימון אצל כולם.
יעקב מרגי:
יואב קריים.
יואב קריים:
אני רוצה להגיד שתי נקודות קצרות.
יואב קריים:
אחת, לגבי המצב המיידי של ההחלטה לקחת את הסייעות.
יואב קריים:
יש כאן שערורייה.
יואב קריים:
אני יושב על כיסא גלגלים.
יואב קריים:
לא היה עולה לאף אחד בראש להגיד לי, תבוא בלי הכיסא גלגלים שלך לבית ספר.
יואב קריים:
בשביל ילד שהוא ילד קטן והאלרגיה מסכנת את חייו, סייעת מיומנת היא כיסא גלגלים ואם המערכת רוצה לשנות את זה, היא קודם תייצר את הכיסא גלגלים החלופי ואז תיקח את מה שיש, והדבר הזה הוא קריטי.
יואב קריים:
זה דבר אחד.
יואב קריים:
דבר שני, אדוני דיבר על חצי הכוס המלאה.
יואב קריים:
אם אני מחבר את הדיון הזה לדיון שיהיה לנו מייד אחרי שהדיון הזה יסתיים, אז אני רוצה לומר שמשרד החינוך בשיטתיות מרוקן את הכוס.
יעקב מרגי:
מועצת התלמידים והנוער הארצית.
דניאל מזרחי:
שלום, אני דניאל מזרחי ממועצת התלמידים והנוער הארצית.
יעקב מרגי:
מאיפה בארץ?
דניאל מזרחי:
חולון.
יעקב מרגי:
שכבה?
דניאל מזרחי:
י'.
דניאל מזרחי:
תסלחו לי על ההתרגשות.
דניאל מזרחי:
זה נושא שקצת קרוב לליבי.
דניאל מזרחי:
אנחנו נתקלים לא פעם במקרים במערכת החינוך של תלמידים שנאלצים לוותר על פעילויות חינוכיות בגלל האלרגיה שלהם ובגלל שהמוסד החינוכי שהם נמצאים בו לא מתחייב לקחת עליהם אחריות מלאה.
דניאל מזרחי:
הם מבקשים עזרה כדי לצאת לסיורים, כדי לצאת לטיולים וכדי לצאת לפעילויות האלה, ועזרה לקבל את נקודת התורפה שלהם.
דניאל מזרחי:
סבתא שלי שהיא הבן אדם הכי קרוב אלי בעולם בערך, סובלת מסוכרת מגיל קטן, והיא סיפרה לי שההתמודדות שלה עם הסוכרת הייתה לא פשוטה כשהיא הייתה בבית הספר.
דניאל מזרחי:
יום אחד שאלתי אותה איך היא התמודדה עם זה, והיא אמרה לי שלכל אחד מאיתנו יש נקודת תורפה ואם אנחנו נפעל כדי לקבל את נקודות התורפה אחד של השני, בין אם היא פיזית ובין אם לא, זה תהליך שייקח זמן אבל הוא ישתלם בסופו של דבר.
דניאל מזרחי:
אני חושבת שזה דבר פסול שתלמיד שהוא אלרגי, בבית הספר, המקום שהוא אמור לשמש הבית השני שלנו, לא זוכה לאותו יחס כמו שאר החברים שלו לספסל הלימודים.
דניאל מזרחי:
לפני שבועיים אנחנו יצאנו לטיול שנתי, השכבה שלי.
דניאל מזרחי:
יש לנו מספר די גדול של תלמידים שהם אלרגיים ללקטוז ולשומשום ולבוטנים.
דניאל מזרחי:
גם בית הספר וגם התלמידים התגייסו שלא לאכול בקרבתם את הדברים האלה או לא לקחת אותם לטיול השנתי כדי ליצור חברה שהיא יותר מכילה ובטוחה גם כלפיהם וגם כלפינו.
יעקב מרגי:
לו יצויר שההורים והצוות לא היו קשובים.
יעקב מרגי:
אספר לך סיפור אישי.
יעקב מרגי:
אני חושב שככה צריכים להתנהג התלמידים.
יעקב מרגי:
סיפור שהיה לי עם הבן שלי.
יעקב מרגי:
היום הוא בי"ב.
יעקב מרגי:
אני זוכר שזה היה בכיתה ח'.
יעקב מרגי:
נקראתי על ידי המורה אם אני יכול לבוא לבית הספר.
יעקב מרגי:
חשבתי עוד משהו.
יעקב מרגי:
הוא אומר לי, שמע, אני חייב לספר לך.
יעקב מרגי:
אני קורא לך כל הזמן אבל פה אני רוצה לספר לך.
יעקב מרגי:
יש ילד מהכיתה של הבן, הוא נראה מיליון דולר.
יעקב מרגי:
מושלם.
יעקב מרגי:
באמת לפי כל פרמטר, אבל מה לעשות שיש לו מגבלה שהיא לא נראית לעין והתלמידים לעגו לו ולא אפשרו לו לשחק במשחק כדורגל.
יעקב מרגי:
הבן שלי נכנס, ואי אפשר להתעסק איתו כי היום הוא ב-1.90 ומשהו.
יעקב מרגי:
בכיתה ח' הוא לא היה פחות הרבה.
יעקב מרגי:
נכנס למגרש ואמר, אם הוא לא משחק, אף אחד לא משחק.
יעקב מרגי:
זה מה שאני מצפה וזה דברי הפתיחה שלי כלפי דוגמא אישית.
יעקב מרגי:
זה מה שאני מצפה גם מבתי ספר, מתלמידים, ממועצות תלמידים.
יעקב מרגי:
אם ישמעו על תלמידה או תלמיד שנאלץ לא לצאת לטיול, לחוג, לפעילות, להתלכד כולם, אם זה לא אובייקטיבי וזה לא דבר שאין ברירה, אין ברירה, משביתים את הפעילות הזו.
יעקב מרגי:
פעם, פעמיים, שלוש זה יותר טוב מכל הסברה אחרת.
יעקב מרגי:
דוגמא חינוכית שתתחיל מלמטה.
יעקב מרגי:
דנית ברביבאי.
דנית ברביבאי:
שלום לכולם, שלום אדוני יושב ראש הוועדה.
דנית ברביבאי:
אני אנסה לקצר.
דנית ברביבאי:
אני נציגת ההורים מכלל פורום ועדי ההורים היישוביים.
דנית ברביבאי:
אנו, ההורים, מאוד מודאגים מהמגמה של ההתנערות מאחריות לבריאות התלמידים, של משרדי הממשלה, כאשר אנו ההורים לתלמידים נמצאים בעל כורחנו בעיצומו של מאבק בין המשרדים הממשלתיים לארגונים השונים על דבר אלמנטרי יותר, שזה לשמור על חייהם ובריאותם של ילדנו.
דנית ברביבאי:
מאז בוטל תפקיד אחיות בית הספר, מוסדות החינוך בישראל מתקשים לתת מענה לתלמידים עם בעיות רפואיות.
דנית ברביבאי:
בעבר הוקצו סייעות רפואיות להשגחה, ליווי וטיפול בתלמידים האלו, אך לאחרונה נודע לנו כי משרד הבריאות פרסם המלצה המבטלת לחלוטין את הקצאת הסייעות הרפואיות.
דנית ברביבאי:
יודגש כי חרף בקשותינו, טרם הומצאה לנו לעיון המלצה זו.
דנית ברביבאי:
על פי המענה שקיבלנו, המשרדים גורסים שעל בתי הספר להיערך בעצמם לטיפול במצבים רפואיים אלו.
דנית ברביבאי:
המצב כיום הינו כי בתי ספר אינם מקיימים סביבה סטרילית.
דנית ברביבאי:
יתרה מכך, הם מהווים סיכון חיים לתלמידים הלומדים בו.
דנית ברביבאי:
חוזר המנכ"ל שהיה אמור להיות נר לרגליהם של מוסדות החינוך בכל הקשור למוכנות והיערכות למען ביטחונם של הילדים האלרגיים, מופר פעמים רבות.
דנית ברביבאי:
אנו למדים כי מוסדות החינוך כיום רחוקים שנות אור מהמלצות חוזר המנכ"ל.