GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שירי פונדמינסקי: בכל אבן כזאת יש חריץ שמאפשר הטמנה של פתקים והזדמנויות למשחק, למוסדות ציבור שנמצאים שם.
שירי פונדמינסקי: בעצם מה שרצינו להראות פה, שיש פה שטח ציבורי שהוא מהווה סל, גם גינה קהילתית.
שירי פונדמינסקי: יש פה בוסתן שלא הזכרתי.
יעקב מרגי: אם אני מתחבר להקדמה של משרד החינוך, אתם תעודדו ותובילו להשתמש במשאב הזה גם בתוך התכנים הלימודיים?
שירי פונדמינסקי: השצ"פ הזה הוא כיתת לימוד של חוג והוא מונגש ככזה.
שירי פונדמינסקי: עוד דוגמא שאנחנו רוצים להראות זה מחריש.
שירי פונדמינסקי: ג'ולי תציג.
ג'ולי לוי פלד: (הצגת מצגת) שלום, שמי ג'ולי לפי פלד, אני אדריכלית נוף.
ג'ולי לוי פלד: אני פה בכובע שאני רפרנטית נוף לעיר חריש, עיר חדשה שמשרד השיכון בונה, ואנחנו בדיוק מתחברים למה שדיברו פה קודם, כי פה המשרד דאג שעוד לפני שהתושבים מגיעים, אז בעצם יהיו לנו פארקים וגינות ומוסדות ציבור, ובעצם אנחנו רוצים לתת לכם הצצה קטנה לעבודה שעשינו שם.
ג'ולי לוי פלד: ציטוט קצר, מקסים של הנרי בסטון: "הטבע הוא חלק מהאנושיות שלנו, וללא המודעות וההתנסות במסתורין האלוהי הזה, האדם חדל להיות אדם.
ג'ולי לוי פלד: כשהפליאדות והרוח בעשב הם כבר לא חלק מהרוח האנושית, בשר מבשרו ועצם מעצמותיו, האדם הופך, כביכול, לפורע חוק קוסמי, ללא השלמות והיושרה של החיה וללא זכות האבות של בן האנוש האמיתי".
ג'ולי לוי פלד: ביופיליה זו התפיסה שהובילה אותנו בפארקים בחריש.
ג'ולי לוי פלד: ביו – חיים, טבע, פיליה – אהבה, מהיוונית, בעצם תיאוריה שמדברת על הקשר החשוב שלנו עם הטבע.
יעקב מרגי: אני חשבתי שמשרד הבינוי והשיכון עוסקים רק בברזל וטיט.
ג'ולי לוי פלד: אז הנה, אנחנו רואים להראות לך גם פנים אחרות.
ג'ולי לוי פלד: כולנו מכירים את הלוגו של הכדור.
ג'ולי לוי פלד: כמובן אנחנו יודעים כמה הבניה הירוקה, פיתוח בר קיימא, המושגים האלה חשובים, אבל הביופיליה מדברת שהרבה יותר עמוק בפנים אנחנו צריכים את הטבע ברמות הרבה יותר עמוקות משאנחנו מבינים.
ג'ולי לוי פלד: אנחנו בעצם מבחינה אבולוציונית שייכים ללקטים והציידים עדיין, והסביבה היום היא בכלל שונה לגמרי ממה שמתאימה לנו ביולוגית, ואנחנו יודעים היום שבעצם הסביבה שלנו, אנחנו 90% מהזמן נמצאים בתוך המבנה, 70% מהזמן הזה בישיבה.
ג'ולי לוי פלד: מדברים על מגפת היושבנות, על דור המסכים ובעצם ההשפעות השליליות של זה עלינו, כולנו, במיוחד לילדים שאין להם את הילדות שהייתה לנו בעצם בחוץ.
ג'ולי לוי פלד: המחקרים מראים כמה הטבע משפיע עלינו לטובה במגוון של תחומים, וזה מתחבר ישירות למה שדיברתם, פדגוגיה מוטת עתיד ולמידה חיצונית.
ג'ולי לוי פלד: בעצם אנחנו רוצים להראות לכם את העבודה שעשינו בנושא הזה בחריש.
ג'ולי לוי פלד: בעצם מעבר לפרוגרמות רגילות של גינות משחקים, של מתקני משחק, מה שאנחנו הכנסנו בפרוגרמה של השטחים הפתוחים, הרבה גינות קהילתיות, יערות מאכל, חורש תועלת, שטחי טבע בר, מצפורים, שבילי טיול, זאת אומרת מעבר לפעילות הסטנדרטית המוכרת.
ג'ולי לוי פלד: איפה שהיה אפשר, שימרנו שרידים של החורש שהיה בחריש ושרידים של החורשות ובעצם השתלבנו ופעלנו בתוכם.
ג'ולי לוי פלד: המון אפשרויות של משחק מכל מיני סוגים, כולל מתקני משחקי טבעיים, כולל חיבור ויזואלי חזק לטבע שטובל בחשיבות מאוד גדולה לנגישות לשטחי הבר מסביב, כך שכל תושב יכול כל יום לרדת לטבע.
ג'ולי לוי פלד: להוציא את האנשים מהבית.
ג'ולי לוי פלד: יש שם פעילות של גינות קהילתיות, חלקות להשכרה, יערות מאכל בכל מיני צורות וגוונים, שבעצם האנשים יצאו מהבית ויוכלו לפעול ביחד בהדרכה, ובסוף, חיבור חזק שעשינו עם הרשות, ליזום פעילויות חינוכיות וקהילתיות.
ג'ולי לוי פלד: אנחנו מאמינים שבחיבור הזה, אם למשל נסתכל על הילדים האלה שיצאו והצילו פקעות מאזורי הבינוי, ילד שהציל את הרקפת ואחר כך הטמין אותה בחזרה בחצר בית ספר או בפארק ליד הבית, הוא ילמד לאהוב את הרקפת.
יעקב מרגי: הוא יותר לא יקטוף רקפות בחיים.
ג'ולי לוי פלד: והוא ישמור על הטבע בחריש ואנחנו מקווים גם שבכלל.
יעקב מרגי: החברה להגנת הטבע, בבקשה.
יעל הרטמן: שלום, אני יעל, אני מנהלת את פיתוח התוכן בחברה להגנת הטבע.
יעל הרטמן: בתפקידי הקודם הייתי רכזת החינוך סביבתי ארצית ולכן אני מגיעה כאן להציג.
יעקב מרגי: אם תוכלו על הדרך לומר לנו גם אם זה מתכתב, אם אתם יודעים לדבר עם מה שקרה פה קודם.
יעל הרטמן: כתבתי לעצמי נקודות ואני אתייחס.
יעל הרטמן: קודם כול תודה לך, חבר הכנסת יעקב מרגי שנתת לנו להשתתף בוועדה ולהציג.
יעל הרטמן: אנחנו הולכים לדבר ממש בכמה שקפים מרכזיים על מה בעצם החברה להגנת הטבע עושה בחינוך הסביבתי בבתי ספר בערים.
יעל הרטמן: בדפים שחילקנו לכם כתוב "החינוך הסביבתי בעיר, בעולם וירטואלי", אבל שינינו את זה ל"עולם דיגיטלי" למעשה, כי זה מאוד מתחבר למה שמשרד השיכון פה הציג, שלמעשה יפה שהציגו כאן בעצם תכנון של ערים חדשות, אבל רוב הערים הקיימות הן למעשה צפופות, יש מחסור בשטחים פתוחים, יש מחסור בטבע עירוני, יש ציפוף ועודף של בטון, וידוע למעשה שב-30 השנים הבאות האוכלוסייה במדינת ישראל הולכת ממש להכפיל את עצמה בכמות התושבים.
יעל הרטמן: מעבר לזה, הילדים היום לרוב, מה שהם נוגעים בו זה בעיקר מסכים, ומה שהם נוגעים בו מסביבם, מה שהם רואים מסביבם זה בעיקר באמת בטון, כבישים, תשתיות.
יעל הרטמן: מה שהחברה להגנת הטבע באה ורוצה לעשות ומה שאנחנו שואפים לעשות בערים וגם עושים מין הסתם, זה מחבר את הילד לטבע.
יעל הרטמן: זה מה שאנחנו רוצים לגעת בו.
יעל הרטמן: אני הולכת להציג רגע את המודל שלנו ממש בקצרה, שמתחיל בעצם מפליאה.
יעל הרטמן: קודם כול פליאה, קודם כל נגיעה בטבע, התבוננות, התרגשות ממנו.
יעל הרטמן: מאוד התחברתי למה שאמרתם, כי זה באמת אחד הדברים המרכזיים שאנחנו עושים כדי לחבר את הילד לעולם הטבע.
יעל הרטמן: אנחנו מתקדמים משם גם ללמידה וחקר על הטבע ועושים חשיבה ביקורתית, עיסוק בדילמות.
יעל הרטמן: המטרה שלנו בתוכניות חינוך הסביבתי שלנו שהן תוכניות מתמשכות בבתי ספר, היא להגיע לאקטיביזם, להגיע לעשייה.
יעל הרטמן: למעשה הילדים ממש מקבלים תחושת העצמה וחיזוק לכך שהם יכולים לפעול למען הסביבה והטבע.
יעל הרטמן: זה ה-מה.
יעל הרטמן: זו הדרך שאנחנו עושים, ואיך אנחנו עושים את זה?
יעל הרטמן: יש לנו כל מיני קרנות פדגוגיים שאנחנו בעצם פועלים באמצעותם כדי לייצר פליאה, כדי לייצר בעצם חיבור לטבע, כשלמעשה העיקרון הפדגוגי המרכזי הוא למידה חוץ-כיתתית.
יעל הרטמן: זה מאוד מתחבר גם למה שהוצג כאן, כי אם אנחנו לא נתווך לילדים את החיבור לטבע, בטבע, על הטבע, בחיבור בלתי אמצעי לטבע, הדבר הזה לא יוכל להתרחש.
יעל הרטמן: העקרונות הפדגוגיים מסביב הם עקרונות פדגוגיים שקשורים בכלל ללמידה משמעותית, למידה מתוך התנסות, למידה שמבוססת על בעיה רלוונטית ואמיתית, גיוון בדרכי הלמידה וכו', אני לא צריכה להציג את הכול, אבל בגדול אלה העקרונות שאנחנו פועלים על פיהם.
יעל הרטמן: אנחנו יכולים לראות כאן דוגמאות על חינוך סביבתי שקורה במרחבים עירוניים ברחבי הארץ.
יעל הרטמן: אנחנו פועלים גם ביישובים שהם לא רק מרחבים עירוניים, אבל זאת עיקר הפעילות שלנו.
יעל הרטמן: אנחנו רואים כאן גם דוגמאות ממגזרים שונים, מגילאים שונים, ממש מגן ועד י"ב.
יעל הרטמן: אני רוצה לציין גם שהנתונים שאני הולכת להציג עכשיו הם רק מתייחסים לתוכניות חינוך סביבתי שאנחנו עושים בבתי ספר וגנים, אבל חוץ מזה יש לנו תוכנית שאנחנו מפעילים, זה נקרא "התוכנית המשולבת לחינוך לקיימות", של משרד החינוך והמשרד להגנת הסביבה, שזה בעצם לעבוד עם צוותי הוראה וגננות, אבל הם לא מוצגים כאן.
יעל הרטמן: אנחנו כן עושים את זה הרבה מאוד בארץ.
יעל הרטמן: אז חינוך סביבתי במספרים – אנחנו פועלים בערים הגדולות, בעיקר בקריית שמונה, מעלות, שלומי, חיפה, חדרה, תל אביב, ירושלים, מודיעין ובאר שבע, ומהון להון נתתי לכם את המספרים ממש מדויק כאן, אבל כ-15,000 תלמידים השנה, זה פחות או יותר מה שקורה בממוצע במהלך השנים משנת 2000, וכ-6,500 ילדי גן, ויש לנו גם הרבה מאוד עבודה בחברה הערבית, בשפרעם, סח'נין, תמרה, לוד, רמלה וכו', כ-6,000 תלמידי בית ספר.
יעל הרטמן: זהו.
יעל הרטמן: שאלות?
יעקב מרגי: אנחנו ממש ניצלנו את מלוא הזמן שהוקצה לדיון, אבל נמצאת איתנו חברת הכנסת סתיו שפיר שהיא מהמובילות של היום הזה.
סתיו שפיר: תודה רבה על הדיון, חבר הכנסת מרגי.
סתיו שפיר: אני מתנצלת שלא יכולתי להיות בכולו.
סתיו שפיר: הייתי מאוד רוצה בימים הממוקדים בכנסת, אחד התוצרים שלהם זה שאנחנו צריכים לרוץ.
יעקב מרגי: מדלגים מוועדה לוועדה.
סתיו שפיר: בחמישה דיונים שונים.
סתיו שפיר: אני מזמינה אתכם גם לדיון בוועדת השקיפות שמתחיל בעוד חצי שעה.
סתיו שפיר: זה נושא מרתק, בראש ובראשונה כי הרשויות המקומיות כגופים הפוליטיים שהכי מחוברים ביום-יום לאזרח, הם גם צריכים להיות הגופים שמניעים את הפוליטיקה.
סתיו שפיר: התפקיד של רשות מקומית, יש היום לצערי מעט מדי דוגמאות לנושא הזה, אבל התפקיד של רשות מקומית הוא מעבר לניהול היום-יום.
סתיו שפיר: הוא צריך לבוא לידי ביטוי בראיית העתיד, איך אנחנו הופכים ומעדכנים את המערכות החשובות ביותר בחיים של האזרחים שלנו, בחינוך, ברווחה, בתשתיות, בתחבורה ציבורית.
סתיו שפיר: איך אנחנו מעדכנים אותם למה שצריך להיות כבר קיים ב-2018, ובעוד שמהמערכת הממשלתית היא מערכת קצת יותר איטית, שלוקח לה קצת יותר זמן להתרגל לדברים שקורים, הרשות המקומית יכולה להיות ממש הגוף המוביל והיוזם שבסוף גם דוחף את המדינה לזוז קדימה.
סתיו שפיר: במה זה בא לידי ביטוי בתוך העולם החינוכי?
סתיו שפיר: אני הגעתי לפה כשדיברתם.
סתיו שפיר: נגעתם בעיקר בנושאים סביבתיים שהם מרתקים.
סתיו שפיר: אני הייתי רוצה לראות איך המחשבה על חינוך עדכני יותר לימנו בא לידי ביטוי גם בחינוך לאזרחות משפיעה.
יעקב מרגי: אני חושב ששמענו את זה תוך כדי הדברים.
סתיו שפיר: כן, כן, זה בהחלט נאמר בתוך הדברים.
יעקב מרגי: הגישה שהציגו גם משרד החינוך, גם משרד השיכון, מכניסה למעורבות את התושבים, את האזרחים.
סתיו שפיר: ראינו את הסקר שנעשה עכשיו בקרב הסטודנטים בוגרי מערכת החינוך, ש-80% מהם חושבים שאין להם השפעה על הפוליטיקה.
סתיו שפיר: זה הגיל והתקופה בחיים שבה אמורים להרגיש כמו הכוח המניע הכי משמעותי עם הכי הרבה חלומות לגבי העתיד של המקום שבו אנחנו חיים, ובתקופה הזאת סטודנטים מרגישים הכי פחות משפיעים.
סתיו שפיר: זה אגב, אני חושבת, קשור מאוד לנתון אחר שהופיע באותו סקר של התאחדות הסטודנטים, וזה ש-60% מהסטודנטים חושבים לרדת מהארץ, והנתונים האלה קשורים אחד בשני בצורה מאוד משמעותית.
סתיו שפיר: אזרחות משפיעה אומרת שאנחנו נותנים לאנשים שנמצאים בתוך מערכת החינוך, לילדים ולנוער ממש השפעה, כלומר שהרעיונות שלהם והחלומות שלהם באים לידי ביטוי בפוליטיקה המקומית והם מרגישים שזה עובד.
סתיו שפיר: לא רק במקום של להיות אזרח מתנדב, שבזה דווקא יש הרבה מאוד השקעה במדינה, זה להיות אזרח משפיע פוליטית.
סתיו שפיר: כשילד קודם כול מבין את העקרונות של איך משפיעים על הפוליטיקה, איך אני פונה לראש העיר, איך אני רואה את התהליכים שקורים בתוך הרשות שמשפיעה על החיים שלי, איך אני יכול להגיע לשר החינוך, איך אני יכול לקדם תהליכים שמעניינים אותי, איך אני יכול להשפיע על מה שהמורים שלי חושבים ועושים.
סתיו שפיר: ברגע שילדים יחוו דוגמאות מוצלחות, חיוביות, של פוליטיקה לגיל צעיר, התיקון שהדבר הזה יעשה לפוליטיקה בכלל יהיה עצום.
סתיו שפיר: לכל חוג בית שאני נכנסת אליו בכל מקום בארץ, דבר ראשון שאני שואלת זה מה המילה הראשונה שעולה לכם בראש כשאני אומרת פוליטיקה, ואז תמיד פה אחד כולם אומרים - שחיתות, וזה כבר הרבה זמן ככה.
סתיו שפיר: אם אזרחים ובעיקר בגילאים הצעירים לא יתחילו להרגיש את היכולת להשפיע על המסלול של החיים, של ההשקעה בהם בצורה ממשית ובצורה חיובית, פשוט לתת להם חוויה חיובית של איך הדברים האלה עובדים, אז אנחנו נראה גם את האנשים הלא נכונים נכנסים לתוך המקומות בעלי ההשפעה ובעלי הכוח.
סתיו שפיר: את הדברים האלה מתחילים מגיל מאוד צעיר, ויש פה גם השפעה שהיא גם חוצה את העיר, היא באיך אנחנו משלבים אוכלוסיות שונות שאולי לא נפגשות בתוך אותו בית הספר, כי הם ממגזרים שונים, איך אנחנו משלבים אותם וגורמים להם להכיר אחד את השני כחלק מהמערכת, איך אנחנו גורמים להם ללמוד אחד מהשני, גם את השוני וגם את היתרונות שנגזרים מתוך השוני הזה, ואיך הם יכולים להיות משפיעים בתוך קביעת מסלול החיים שלהם.
סתיו שפיר: אני חושבת שפה לרשויות יש אולי את התפקיד החינוכי המרכזי ביותר, ובאמת מודה לכם על כל העבודה המדהימה הרעיונות הנפלאים שאתם מציגים פה.
יעקב מרגי: אני מתנצל, יתכן וודאי שיש גם אורחים שהגיעו ורוצים להשתתף בדיון ולהוסיף, אבל הזמן הוא משאב מצומצם.
יעקב מרגי: יש לנו מספר ישיבות ואנחנו כבר זולגים לתוך הישיבה הבאה שתגרום לנו להיכנס לתוך ישיבה שלישית ורביעית.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי הכנסת המלווים את יום העירוניות, חברת הכנסת תמר זנדברג, סתיו שפיר ודב חנין.
יעקב מרגי: הוועדה מודה למשרד החינוך, משרד השיכון וכן לחברה להגנת הטבע על התמקדות וקידום פדגוגיה מוטת עתיד במציאות המשתנה.
יעקב מרגי: הוועדה עוקבת ומקיימת דיונים בנושא של חינוך לחיים בר קיימא וכן התאמת מערכת החינוך לעתיד ולהתפתחות העתידית.
יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 19 ביוני 2018, ו' בתמוז תשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא היום, הרחבת הסעות לתלמידים זכאים בכיתות י"א-י"ב.
יעקב מרגי: אני אסביר מה הכותרת אומרת.
יעקב מרגי: במדינת ישראל חוקק חוק חינוך חובה חינם עד כיתה י"ב.
יעקב מרגי: מה שכן, לא התאימו את החוק או לא נתנו לו את ההשלמות הנדרשות.
יעקב מרגי: קודם תיקון החוק או הרחבתו או הגדרתו עד כיתה י"ב.
יעקב מרגי: כל התלמידים שזכאים להסעות לפי קריטריונים או תקנות שנכתבו על ידי משרד החינוך, יושמו עד כיתה י', עד גיל 16 כפי שהיה בחוק קודם.
יעקב מרגי: הגדילו את הגיל, הגדילו את השנתון, ההסעות נשארו כיתה, ההסעות רק עד י'.
יעקב מרגי: יכול להיות, הנה, אני הגון אתכם, יכול להיות שעמדה אחרי זה תפיסה, יכול להיות שאני אתן לכם מפלט, אבל אל תלכו לשם כי אני לא שם.
יעקב מרגי: יכול להיות שעמדה לכם תפיסה שמגיל 16 גם במרחקים כפי שקבעתם, כך וכך קילומטר, הילד הוא עצמאי, הוא יודע לגמוע את המרחקים האלה בדרכים, הוא עצמאי ולא זכאי להסעה, או יכול להיות טעות סופר או נשכח או שלא היה תקציב באותה עת להרחיב גם את סעיף ההסעות.
יעקב מרגי: אנחנו פשוט רוצים לקבל הסברים.
מירב ישראלי: אני מבינה שמדובר על תקנות הרישום והשלכותיהן מבחינה משפטית.
אילן שי: מבחינה משפטית ההוראה שמכוחה הרשויות המקומיות צריכות להסיע תלמידים, זה בתקנות הרישוי, תקנה 7.
מירב ישראלי: זאת אומרת, אם צריך לתקן משהו, זה בתקנות הרישוי בעצם.
שמעון אבני: קודם כול אני שמח לחזור לוועדה אחרי כל כך הרבה זמן.
יעקב מרגי: אני שמח שאתה שמח.
יעקב מרגי: שום דבר לא אישי, הכול זה חינוך ילדי ישראל.
שמעון אבני: אני בטוח.
שמעון אבני: תראה, חבר הכנסת מרגי, יושב ראש הוועדה, אני אגיד כמה דברים, כי חשובים פה גם הנתונים.
שמעון אבני: זה נכון שחוק חינוך חובה הורחב לכיתות י"א-י"ב ועכשיו למעשה כולם זכאים.
שמעון אבני: חשוב להגיד פה כמה דברים, קודם כול, שאנחנו מסיעים למעלה מ-40% היום, תלמידי כיתות י"א-י"ב לבתי הספר שלהם.
שמעון אבני: אני מדבר, אגב, על החינוך הרגיל כרגע, למרות שאם תרצה שאתייחס גם לחינוך המיוחד שלדעתי הוא פטור, אבל אם תרצו לקבל גם על זה סקירה - - -
יעקב מרגי: הרגיל.
יעקב מרגי: רק תסביר לי איך זה קורה.
שמעון אבני: אני אגיד.
שמעון אבני: על פי הכללים שלנו ועל פי חוזר מנכ"ל שאנחנו לא אוהבים לשמוע עליו, מופיע שם שיישובים שאין בהם בית ספר תיכון בתוך היישוב והילדים נאלצים לצאת ללמוד מחוץ ליישוב, הם זכאים לקבל השתתפות בהסעה.
יעקב מרגי: שב-90% זה כולל החינוך ההתיישבותי, למועצות האזוריות.
שמעון אבני: לא רק.
שמעון אבני: חלק גדול מזה זה המועצות האזוריות.
יעקב מרגי: כי אני לא מכיר ישובים שאין בהם בית ספר תיכון, בגדול.
שמעון אבני: יש.
שמעון אבני: הנה, סתם אני נותן לך דוגמאות, כמו קריית אונו, אזור, גבעתיים, הר אדר.
שמעון אבני: אגב, אני הבאתי את מנהלת תחום הסעות תל אביב, יפעת שוחט, שהיא בעצם הקשר עם השטח.
שמעון אבני: חשוב שגם הם יראו איך הדברים מובלים.
יעקב מרגי: בקריית אונו אין תיכון?
יפעת שוחט: יפעת שוחט, מנהלת תחום הסעות במחוז תל אביב.
יפעת שוחט: במחוז יש מספר ישובים שאין מענה בתוך הרשות.
יעקב מרגי: זו הגדרה יותר מדויקת, "אין מענה" מאשר אין תיכון.
יעקב מרגי: יכול להיות שחלק מהאוכלוסייה, אין להם מענה.
יפעת שוחט: אין מענה בתוך היישוב.
יעקב מרגי: יכול להיות שיש ממלכתי, אין ממלכתי-דתי.
שמעון אבני: נכון.
יפעת שוחט: באזור אין גם וגם, אז שתי האוכלוסיות - - -
יעקב מרגי: אזור כמעט נמחקה ב'גוגל', נבלעה על ידי חולון.
שמעון אבני: אז אני אומר, וכמובן כל המועצות האזוריות, שבתי הספר הם בתי ספר אזוריים.
יעקב מרגי: בגלל זה אמרתי 90% ו-10% זה המקרים שאתם מדברים עליהם.
שמעון אבני: נוסף על זה, אנחנו מסיעים גם ילדים שלמרות שיש להם מסגרת קרובה ביישוב או בתי ספר תיכוניים ביישוב, שהם לומדים במסגרות מיוחדות.
שמעון אבני: לא בתי ספר מיוחדים, מסגרות כמו "מפתנים", שזאת ההזדמנות האחרונה - - -
יעקב מרגי: אלה ה-40% שאתה מדבר עליהם, של י"א-י"ב שמוסעים.
יעקב מרגי: למרות שהחוק לא - - -
שמעון אבני: כן, אז כל אלה בתוך הקבוצה.
שמעון אבני: ה-60% שנשארו זה ילדים שהם בתל אביב, בירושלים.
יעקב מרגי: באר שבע, בת ים, רמת גן.
שמעון אבני: נכון, שאתה עולה, לצורך העניין, על אוטובוס, כמו הילדים שלי, ולכן אם נרצה להסיע אותם כאן, אנחנו נצטרך תוספת תקציבית של משהו כמו 30 מיליון שקל.
שמעון אבני: עכשיו נשאלת השאלה, ואני שואל את זה בכוונה - - -
יעקב מרגי: לא, אני רוצה לשאול לפני השאלה שלך.
יעקב מרגי: הבן שלך בכיתה י', כשהוא עלה לאוטובוס, והוא ענה לקריטריון של המרחק, המדינה נתנה לו שווי כרטיסייה.
שמעון אבני: כי הוא לא מקבל כרטיסייה.
שמעון אבני: י"א-י"ב שיש לו בית ספר ליד הבית - - -
יעקב מרגי: שמעון, אתה עוד פעם לא מקשיב לי.
יעקב מרגי: אני אמרתי י"א-י"ב?
יעקב מרגי: לו יצויר שיש לך שני בנים, הבן שלך בכיתה י', בית הספר נמצא במרחק המזכה, עולה לאוטובוס, המדינה נתנה לו שווי כרטיסייה.
יעקב מרגי: הבן שלך בי"ב עולה לאותו אוטובוס לאותו בית הספר באותו מרחק, לא מקבל.
שמעון אבני: נכון, כי כשהוא היה בכיתה י', חוק חינוך חובה כיסה עד אליו.
שמעון אבני: כשהורחב החוק, לא הורחב התקציב לי"א-י"ב.
יעקב מרגי: השאלה, למה?
יעקב מרגי: האם רק מניע כספי?
שמעון אבני: למרות זאת עדיין יש כמות מאוד גדולה של ילדים, אגב, שנסעו גם לפני הרחבת החוק לי"א-י"ב.
שמעון אבני: כשאני אומר לך עכשיו שילדי בתי הספר האזוריים, זה לא שחוק חינוך חובה - - -
יעקב מרגי: על זה אנחנו נאמר למירי רגב ביום העצמאות הבא לתת לכם אזכור על ה-40%.
שמעון אבני: אנחנו רוצים באירוויזיון, אבל אני אומר, עכשיו צריך את הכסף הזה, את ה-30 מיליון שקל האלה כדי להסיע את ה-60% הנותרים לי"א-י"ב.
שמעון אבני: זה כל הסיפור.
יעקב מרגי: לא הבנת את דברי הפתיחה שלי.
יעקב מרגי: אני רוצה לדעת קודם כול האם משרד החינוך מכיר בזה.
יעקב מרגי: זה אני שומע עכשיו בעקיפין.
יעקב מרגי: קודם כול אתה אומר, הילדים האלה, ההרחבה צריכה לחול עליהם.
יעקב מרגי: היא לא חלה בגלל שזה עלות של כ-30 מיליון.
יעקב מרגי: אני חשבתי שאולי סיבה רציונלית אחרת, למה?
יעקב מרגי: כי בהחלת חוק חינוך חובה העלות הייתה מאות מיליוני שקלים ועוד.
יעקב מרגי: כשאתה אומר לי 30 מיליון להסעות כשאתה מחיל חוק חינוך חובה על כולם, חשבתי שהיה מניע מקצועי אחר, שיקול אחר.
שמעון אבני: מה השיקול המקצועי?
יעקב מרגי: בוא אני אומר לך דוגמא.
יעקב מרגי: תקשיב, סייעת לילדים שזכאים לסייעת מלווה, נותנים היום לילדים אלרגיים עד כיתה ב' או ג', למה?
יעקב מרגי: יוצאים מתוך הנחה, ילד בגיל תשע חוצה את הכביש לבד.
יעקב מרגי: יש איזו הנחת עבודה.
יעקב מרגי: ילד עד גיל תשע לא חוצה לבד.
יעקב מרגי: לא אומרים חוצה את הכביש לבד.
יעקב מרגי: אנחנו מבינים שאם עד גיל תשע לא חוצה, אז בגיל תשע חוצה לבד.
יעקב מרגי: ילד אלרגי עד כיתה ב' צריך ליווי כי הוא לא מסוגל, צריך עזרה וסיוע במקרה של התקף כדי לשמור אותו מהתקף, וסומכים עליו שבכיתה ג' הוא כבר ילד בוגר ויודע גם במצבי סטרס לתפקד בלי לחץ.
יעקב מרגי: זו הנחת עבודה.
יעקב מרגי: אני רוצה לדעת אם יש הנחת עבודה גם לגבי ההסעות בכיתה י"א-י"ב?
שמעון אבני: אז הנחת העבודה לגבי ההסעות היא שלא שבכיתה י' הוא הופך פתאום לילד שיכול לנסוע.
שמעון אבני: הנחת העבודה היא שבמסגרת תלמידי י"א-י"ב הם מספיק גדולים כדי להסתדר בתוך היישוב שלהם, כי הם לא צריכים לחצות, והכסף הולך למסגרות תומכות של הילדים האלה, שנפלטים מבתי ספר.
יעקב מרגי: אתה אומר לי, גם אם הייתי עכשיו מביא לשר החינוך עוד 100 מיליון ₪, לא בהכרח הוא היה שם אותם - - -
שמעון אבני: אגב, לא בעניין של מרחק ואתה יודע את זה היטב, שאם היה עוד 100 מיליון, אני אומר לך שהייתי מפנה אותו לא לתלמידי י"א-י"ב, הייתי מפנה אותו לחינוך המיוחד.
יעקב מרגי: אני צריך לשמוע את העמדה המקצועית של משרד החינוך.
יעקב מרגי: זה מה שרציתי לשמוע, אם זו עמדה מקצועית, ואתה אומר לי שזו עמדה מקצועית.
יעקב מרגי: שי, אתה רוצה להוסיף?
אילן שי: מסכים.
יעקב מרגי: מישהו רוצה להוסיף לדיון?
שאול קירשנבום: אני מסכים עם כל מה ששמעון אמר.
יעקב מרגי: אם הוא לא היה אומר, מה העמדה שלכם הייתה אומרת?
שאול קירשנבום: סדרי העדיפויות של המשרד - - -
יעקב מרגי: חשבתי שתצא מהשגרה ומהקופסה ותאמר לנו תגובה אחרת, אנחנו לא מתערבים בסדרי העדיפויות של המשרד.
יעקב מרגי: אבי קמינסקי, בבקשה, תציג את עצמך.
יעקב מרגי: אתה חושב שילדים בי"א-י"ב זכאים להסעה לבית הספר במקרים של מרחק מסוים שנקבע בתקנות, שעד י' מקבלים ומי"א-י"ב לא מקבלים אותה?
אבי קמינסקי: שמי אבי קמינסקי, יו"ר איגוד מנהלי אגפי החינוך.
אבי קמינסקי: אני חושב שאין לעשות את ההפרדה בין ילדי כיתות י' לכיתות י"א.
אבי קמינסקי: זאת דעתי.
אבי קמינסקי: כמובן באותם קריטריונים שהמשרד משפה את הרשויות המקומיות, לאותן אפשרויות בדיוק.
אבי קמינסקי: אין לעשות איזושהי הפרדה ביניהם.
אבי קמינסקי: זה גם לא נכון.
אבי קמינסקי: מתישהו זה גם לא יעמוד במבחן מציאות.
אבי קמינסקי: זה נכון שהמשרד צריך לעשות את שיקול הדעת שלו ואת כל מה שהוא רוצה לעשות מבחינת העדיפויות שלו מבחינת התקצוב.
אבי קמינסקי: אני חושב שהמשרד עושה רבות וגם האגף של שמעון בעניין הזה ובהחלט יש הרבה מאוד צרכים סביב נושא ההסעות, אבל גם אין לעשות הפרדה בין י"א ו-י"ב לבין כיתה י'.
אבי קמינסקי: אגב, כשהחילו את החוק הזה היו עוד כמה דברים שלא החילו, כמו קב"סים, כמו שירות פסיכולוגי.
אבי קמינסקי: גם עכשיו לא עשו את השירות הפסיכולוגי לגילאי שלוש וארבע ולא הגדילו את התקנים כשהגדילו את החוק של חוק חינוך חובה.
אבי קמינסקי: זה עובד בשיטת הסלמה, אבל במקום הזה הגיע הזמן לתקן את העוול הזה.
יעקב מרגי: שמעון, מה תקציב ההסעות בכלל של משרד החינוך?
שמעון אבני: 1.5 מיליארד שקל.
יעקב מרגי: על כל אגפיו ועל כל סעיפיו.
שמעון אבני: מקצה לקצה, כן.
שאול קירשנבום: זה לא כולל את הליווי הסעות.
שאול קירשנבום: הביצוע פר ליווי הוא ב-1.8 מיליארד.
יעקב מרגי: עם הליווי 1.8.
שאול קירשנבום: כן.
שמעון אבני: הרשויות משלמות עוד סכום - - -
יעקב מרגי: אז אם אני מגלם את החלק של הרשויות, שזה רבע בערך - - -
שאול קירשנבום: זה מעל 3 מיליארד סך הכול.
יעקב מרגי: עם ההסעות עם הליווי ועם החלק הרשותי?
שמעון אבני: יותר.
שאול קירשנבום: יותר מ-3 מיליארד.
יעקב מרגי: זה מצד אחד נותן לכם 'וואו' כזה, אבל זו גם חובה שלכם לדיון הזה, כי על 30 נופל לך י"א-י"ב.
יעקב מרגי: הכול תלוי באיזו זווית אתה מביט על התמונה.
יורם מאי: יורם מאי ממרכז שלטון מקומי.
יורם מאי: רציתי רק לציין שאנחנו כמרכז שלטון מקומי העלינו את הבעיה הזאת לפני משרד החינוך עוד בתקופת המנכ"לית הקודמת, מיכל כהן, שחוק חינוך חובה לא נגע בנושא ההסעות, ועד היום אנחנו מעלים את הנושא ואין לנו תשובה לזה.
יעקב מרגי: אני שואל שאלה ויכול להיות שהתשובה ברורה, אבל אני חייב לשאול.
יעקב מרגי: השלטון המקומי השתתף בחלק, אמרת, כ - - -
יורם מאי: כ-60%.
יעקב מרגי: 60% ועלות?
יורם מאי: כן.
שאול קירשנבום: 40%.
יורם מאי: לא, 40% זה משרד החינוך.
יעקב מרגי: גם 40% זה הרבה.
יעקב מרגי: אתם מחכים ומצפים ופועלים שזה יורחב ל-י"א-י"ב.
יורם מאי: אמת.
יעקב מרגי: אבל אתה יודע שבד בבד, אם משרד החינוך יאשר זאת, 30 מיליון, והשלטון המקומי יצטרך להוסיף 40% כנגד, זו עוד תוספת עלות שתיפול עליכם.
יורם מאי: ידוע לנו.
יורם מאי: אנחנו עדיין תומכים בזה מאחר ויש גם שיקולים של איך שאמרנו, ילד עבר מכיתה י' לכיתה י"א.
יורם מאי: זה לא פתאום שהכול השתנה.
גד כהן: גדי כהן, פורום ועדי ההורים היישוביים.
גד כהן: אני רוצה להעיר פה איזושהי נקודה, משהו ששמעתי ביום חמישי האחרון ממי שאחראי ברשות המקומית, בעירייה שבה אני יושב ראש ועד הורים עירוני בנושא ההסעות.
יעקב מרגי: אם כבר אמרת, איזו עירייה?
גד כהן: נהריה.
גד כהן: אמר לי מי שמטפל אצלנו בהסעות שהרשות המקומית מרוויחה על כל ילד בחטיבה או בתיכון שמקבל כרטיסייה/חופשי חודשי, על כל יום שהוא נוסע יש לעירייה רווח של 2 שקל.
גד כהן: לדבריו, המשרד מתקצב מחיר מלא, הילד מקבל מחיר נוער, 50%, ונשאר רווח, אז אני לא מבין קודם כול למה צריכים להיות 30 מיליון שקל חסרים.
שמעון אבני: אני לא רציתי להתפרץ לדברים של יורם.
שמעון אבני: הוא עשה עלי קופה, יורם.
שמעון אבני: עכשיו השאלה היא איך אנחנו מסדרים את זה.
יעקב מרגי: האוצר לא יודע שיש כרטיסייה ויש כרטיסיית נוער ויש רב קו?
גד כהן: הוא אמר לי ככה, כשהעירייה מסיעה בהסעה פרטית, לא בתחבורה ציבורית, היא מפסידה על כל ילד שני שקלים, שלושה שקלים, משום שהסעה פרטית עולה לה יותר מתחבורה ציבורית, יותר מהתקציב שהמשרד מעביר.
גד כהן: כשהילדים נוסעים בחופשי-חודשי, יש רווח לעירייה של שני שקלים ליום על ילד, ולכן אני לא מבין למה יש קושי לסבסד י"א-י"ב, לממן להם גם את ההסעה.
גד כהן: למה צריך לגרוע אותם?
גד כהן: גם אם המשרד לא מוצא את ה-30 מיליון שקל, בוא נגיד שהיו מורידים קמפיין פרסומי אחד, אני מניח שהיו מוצאים.
יעקב מרגי: במילים אחרות, משפט חסכוני, היית אומר, אם המשרד היה מתייעל, היו מוצאים פתרון גם באותו סכום.
שמעון אבני: לא, מה שהוא אומר זה לא אם אנחנו ניתן.
שמעון אבני: מה שהוא אומר, גם היום בכסף שאני מעביר לרשות, הוא מסיע את י"א-י"ב, בלי תוספת.
יעקב מרגי: הוא מסיע.
יעקב מרגי: הוא יכול להסיע.
שמעון אבני: הוא יכול להסיע.
שמעון אבני: אני אומר, הוא מסיע את י"א-י"ב בלי תוספת.
שאול קירשנבום: יש כיום סבסוד צולב גם למשרד התחבורה וגם למשרד החינוך לרשויות על ההסעות.
יעקב מרגי: שיהיה להם לבריאות.
שאול קירשנבום: הרפורמה של התחבורה הציבורית שהפחיתה את התעריפים גם בגובה המע"מ ואחר כך עוד פעם עם המטרופולינים - - -
יעקב מרגי: לא נכנסתם לקטנוניות וירדתם - - -
שאול קירשנבום: כרגע משרד החינוך אמור באמת לאשר את התעריפים, אבל התעריפים פר קפיטה, היום בחלק מהרשויות הוא גבוה יותר מעלות 100% של הילד ועוד גבוה יותר.
יעקב מרגי: שיטת התקצוב של פר קפיטה, לעיתים יש מקומות שזה רווח, לפעמים זה גרעוני, אבל זה אחד מאזן את השני.
יעקב מרגי: אבי, אתה כופר בזה?
אבי קמינסקי: אני רוצה שמישהו יסתכל בתקציבים של הרשויות המקומיות, ויראה ויסתכל על התקציבים של ההכנסה וההוצאה בנושא הסעות תלמידים, מלווים וכדומה.
אבי קמינסקי: הוא לא ימצא שם אף פעם רווח, לא של שני שקלים ולא של ארבעה שקלים וגם לא של עשר אגורות.
אבי קמינסקי: תמיד מכניסים יד לכיס והרבה כסף לנושא של הילדים, וגם אם יש ילד אחד, נכון שאולי הוא לא זכאי על פי בסיס משרד החינוך, אבל הוא ב-2.99 קילומטר, אז כבר יש אוטובוס, אז נותנים לו גם לעלות, אבל זה מתוך הדבר הזה.
אבי קמינסקי: מכניסים כסף לכיס ולא מרוויחים שני שקלים או משהו כזה.
יעקב מרגי: אני מכיר הסכמים של מוסדות חינוך ורשויות מקומיות עם משרד התחבורה, שיש קווים עירוניים שהם פר מוסד חינוך, אבל לא כולם זוכים לזה.
יעקב מרגי: יש מקומות שמשרד התחבורה מתנגד.
שמעון אבני: אגב, אנחנו עושים היום עבודה, אנחנו, משרד החינוך עם משרד התחבורה ביחד על הרחבה של הקווים האלה.
שמעון אבני: אנחנו צוות משותף.
יעקב מרגי: ואז יחסוך מכרזים ויחסוך פקידות.
שמעון אבני: זה יחסוך מכרזים, זה יחסוך עלויות.
יעקב מרגי: יחסוך שחיתויות, יחסוך הרבה דברים.
יורם מאי: יחסוך את המכרז שאנחנו רשומים עליו, על 2002.
קריאה: רגע, אתה בטוח שזה להרחבת הקווים האלה?
קריאה: כי לנו נאמר שהכוונה לבטל אותם, לא להרחיב אותם.
יעקב מרגי: תבדוק, שמעון.
יעקב מרגי: אתה אומר דברים, תעמדו אחרי הדברים.