GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דניאל ארץ קדושה: קירוי הוא לא פשוט.
דניאל ארץ קדושה: קירוי לפעמים עולה יותר מהמגרש עצמו.
דניאל ארץ קדושה: סככה פשוטה עולה למעלה ממיליון שקל.
שרון טל ברנע: אצלנו בצפון עוד יורד גשם, מקורה זה פתרון מצוין.
דניאל ארץ קדושה: אצלנו בדרום יש שמש.
עודד פורר: את המקורה מנצלים פי כמה בגלל השמש בשעות החמות, וגם בגשם אתה יכול עדיין לעשות.
דניאל ארץ קדושה: לגבי נציג של משרד החינוך – אני חושב שאם יישלח מכתב ממשרד החינוך למשרד הספורט או לראש המועצה הלאומית אנדריי אוזן שיש בקשה לנציג וכך הלאה, וכמובן שצריך לעשות פה שינוי חקיקה, אני לא רואה שתהיה בעיה.
דניאל ארץ קדושה: בעבר לא היתה בקשה.
גיא דגן: דני, זה יקרה.
גיא דגן: גם בלי בקשה, זה דבר בסיסי.
עודד פורר: חבר'ה, תעשו אחר כך דיון בנושא.
עודד פורר: מה לגבי נושא האשכולות?
דניאל ארץ קדושה: לגבי אשכולות – אני יכול לומר שבדרום ובצפון ישנן רשויות שכבר מאוגדות באשכולות.
דניאל ארץ קדושה: הנושא הזה של אשכולות, ואני מדבר פה מניסיון אישי ולא כמשהו רשמי של המשרד, הוא מאוד בעייתי כי במקומות שאני באתי כנציג משרד לנסות לסדר מתקנים אזוריים בתחומים שונים, כמו למשל, התעמלות אומנותית או התעמלות קרקע, וכך הלאה, הוויכוח התמידי היה איפה המתקן יהיה.
דניאל ארץ קדושה: לצערי, כל אחד מראשי הרשויות התבצר ורצה את זה אצלו.
דניאל ארץ קדושה: הם לא מוכנים להשקיע, לא תקציב ולא הסעות, כדי שזה יהיה.
דניאל ארץ קדושה: הם אומרים: אם אנחנו צריכים להסיע, אסיע אליי.
דניאל ארץ קדושה: אני יודע שהיו מלחמות וישיבות ושעות ולא זז שום דבר.
עודד פורר: את מלחמות היהודים אנחנו מכירים.
דניאל ארץ קדושה: מניסיון אני אומר לך שזה לא ילך.
דניאל ארץ קדושה: הניסיון שלי הוא לא של יום ולא של יומיים.
דניאל ארץ קדושה: אני בסיפור הזה מ-85' ואני מכיר את הרשויות בארץ.
דניאל ארץ קדושה: גם מנהלי מחלקות בצפון מכירים אותי.
דניאל ארץ קדושה: אנחנו נברך על כל יוזמה של שיתוף פעולה.
דניאל ארץ קדושה: אנחנו הצבנו את זה בתוכנית המתקנים הלאומית.
דניאל ארץ קדושה: כל שיתוף פעולה שיהיה שם יקבל עדיפות.
גיא דגן: לגבי מה שדני אמר – יש דברים בעניין הזה.
גיא דגן: כשמשרד החינוך מאשר בית ספר, בפרוגרמה יש מגרש ספורט ויש גם מתקני אתלטיקה קלה של חצר בית הספר ויש דרישה לסמן מקום לאולם עתידי כשיהיה תקציב.
גיא דגן: מקומות שהמגרשים לא נבנים כמו שצריך זה מקומות שהרשות המקומית מנסה איכשהו להקטין את ההוצאות שלה כי מה שמופיע בפרוגרמה מתוקצב.
עודד פורר: האם אתם לא מפקחים על בנייה של בית ספר?
גיא דגן: מפקחים.
גיא דגן: לדוגמה, ברחובות היה מקרה של בית ספר לפני מספר שנים שנבנה.
גיא דגן: כשבאתי לבקר מצאתי שם בית ספר בלי מגרש ספורט.
גיא דגן: כששוחחתי עם מנהלת בית הספר היא אמרה לי שגם הודיעו לה מהרשות שלא ייבנה.
גיא דגן: העברתי את המידע למינהל הבינוי של משרד החינוך וביקשתי עצירת כספים, והכול הסתדר מהר מאוד כי הקמה של מגרש ספורט הוא עניין זניח בתקציב בית הספר.
גיא דגן: אבל יש מקרים שרוצים לעשות את בית הספר קצת יותר מפואר ולא נשאר כסף לרשות המקומית בפיתוח של החצר לעשות את המגרשים.
גיא דגן: התפקיד שלנו הוא באמת להשגיח על זה.
גיא דגן: במקומות שזה לא קרה מישהו פשוט נרדם בשמירה - - -
דניאל ארץ קדושה: בצ'ק ליסט שלכם תעשו שנציג שלכם יבקר לפני שמשחררים לו את ה-10% הנוספים.
יאיר נירון: באזור שלנו קיים אשכול גליל מזרחי ששותפים לו כל ראשי המועצות והם עובדים בהמון המון נושאים, כולל: חינוך, אזורי תעשייה, והכול.
יאיר נירון: אני מאמין שאם תהיה הצעה על השולחן מהמדינה להקים איזשהו פרויקט בתחום הספורט, הם ייקחו את זה בשתי ידיים.
יאיר נירון: הפתרון הוא לא להקים עכשיו אצטדיון אתלטיקה קלה אצל שרון ואצלי מרכז התעמלות או משהו כזה.
יאיר נירון: זה צריך להיות אינטרס של המדינה להקים קריית ספורט באזור שלנו עם הבריכה ועם אצטדיון אתלטיקה ואולם מרכזי.
עודד פורר: זה גם חיסכון גדול מאוד בתחזוקה ובמשאבים.
יאיר נירון: החלום הוא שזה יהיה גם בית ספר בו יוכלו ללמוד הילדים הספורטאים.
יאיר נירון: אנחנו נבנה את הזה, אנחנו נשים את בית הספר, גם אם זה יהיה בית ספר קטן, לספורטאים.
אורית רז: חברים, זו בדיוק התוכנית האסטרטגית.
קריאה: אבל איפה היא בפועל?
שרון טל ברנע: לגליל עליון יש קרקע לטובת בריכה, מרכז ספורט, עוד אולם, אתלטיקה, מוכן לזה.
עודד פורר: ואדים מטבריה, בבקשה.
ואדים ספקטור: שלום רב, ואדים ספקטור.
ואדים ספקטור: אני יושב-ראש העמותה לפיתוח ענפי ספורט בטבריה.
ואדים ספקטור: פה הוזכרה טבריה באור שלילי.
דניאל ארץ קדושה: לא באור שלילי, ציינתי עובדה.
ואדים ספקטור: אצטדיון?
דניאל ארץ קדושה: אתלטיקה.
ואדים ספקטור: אתלטיקה - האצטדיון שלנו גם בתהליכי בנייה.
ואדים ספקטור: אני מייצג את ענף האגרוף ושמעתי היום על כדורגל, אתלטיקה קלה, ולא ראיתי התייחסות לענפי ספורט אישיים ולשחייה כשגם אין מתקנים ויש מחסור.
ואדים ספקטור: מעניין אותי לשמוע את המדיניות של משרד הספורט ביחס לענפי ספורט אישיים.
ואדים ספקטור: בענף שלנו יש מעל אלף ספורטאים רשומים, וזה מדובר רק על ספורטאים שלוקחים חלק בתחרויות.
ואדים ספקטור: יש לנו יותר מ-50 מועדונים בפריסה ארצית.
ואדים ספקטור: איך זה בא לידי ביטוי בתוכניות ובאסטרטגיה שלכם?
ואדים ספקטור: אמר פה חבר שיכולות להיות קריות ספורט שיכולות לתת מענה לכמה תחומי ספורט.
ואדים ספקטור: אבל באמת ישנם מגרשי ספורט, מגרשי כדורגל וכדורסל, אבל אין התייחסות לתחומי ספורט אישיים כמו אומנות לחימה.
ואדים ספקטור: מתי לאחרונה קם מרכז ספורט לאומנויות לחימה?
ואדים ספקטור: האם יש התייחסות לזה.
דניאל ארץ קדושה: קודם כל, יש התייחסות.
דניאל ארץ קדושה: רשות יכולה להוסיף לכל אולם ספורט בינוני חדרי ספח לאומניות לחימה שבין היתר זה אגרוף, קראטה, ג'ודו, והן עושות את זה.
דניאל ארץ קדושה: רוב הרשויות - - -
ואדים ספקטור: מתקנים.
דניאל ארץ קדושה: תקשיב, אני נותן לך נתונים.
דניאל ארץ קדושה: רוב הרשויות בחרו באולם ספורט מורחב להקמה שכולל את האלמנטים האלה.
דניאל ארץ קדושה: אנחנו לא יכולים לבנות אולם לאגרוף, אולם לסיוף, אולם לזה, בכל רשות.
דניאל ארץ קדושה: יש שמיכה קצרה.
דניאל ארץ קדושה: אבל אנחנו נותנים את האופציה בתוך אולם הספורט הקיים לשים לו חדרי ספח סביבו שיקיפו אותו, ועושות את זה רשויות.
דניאל ארץ קדושה: 80% מהאולמות שנבנים הם בינוניים.
עודד פורר: אני אומר לך שהנושא הזה שעלה גם בדיונים האסטרטגיים שהזכירו פה ממרכז המועצות האזוריות וגם כאן בדיון, ואני חושב שיש גם הסכמה מבחינתכם, זאת אומרת, לעניין האשכולות שווה להשקיע את המאמץ כדי לראות איך כן עושים את זה דואופול.
עודד פורר: גם אדבר על זה עם השרה שלכם.
דניאל ארץ קדושה: לי יש איזשהו רעיון ואשוחח איתך.
עודד פורר: אדבר על זה גם עם השרה שלכם כי בסוף המדינה תוכל לתת יותר כסף שיפצה את הרשויות האלה על הרצונות שלהן – כאלה ואחרים.
עודד פורר: כי כשאתה בונה מרכז אחד, עלויות הבנייה והתחזוקה יותר זולות.
עודד פורר: אפשר לתת פה הטבות אחרות לרשויות.
עודד פורר: למשל, לפצות אותן אולי על ההסעות במובנים כאלה ואחרים ולתת מענה, ואני מדבר רק על הפריפריה.
עודד פורר: כי בסוף לפזר מגרש פה ומגרש שם, ועוד מגרש פה ומגרש שם, הרבה יותר מורכב מהקמה של מרכז כזה.
עודד פורר: רצו לבנות שדה תעופה ליד לוד ולקחו שטח ואמרו שזה לא לוד ולא שוהם ולא מועצה אזורית חבל מודיעין, אלא זה רשות שדות התעופה וזה עומד בפני עצמו, כי לא יבנו שדה תעופה בכל עיר.
עודד פורר: אותו דבר כאן.
עודד פורר: הרי אין טעם לבנות בריכת שחייה אולימפית בכל מועצה אזורית, אין לזה שימוש.
עודד פורר: רוב הזמן אפשר יהיה למלא שם דגים ולעשות שם דיג.
דניאל ארץ קדושה: הבעיה בבריכת שחייה אולימפית היא לא ההקמה שלה, אלא זה ההחזקה.
דניאל ארץ קדושה: זה למעלה ממיליון וחצי שקל בשנה.
עודד פורר: אני אומר, אין הצדקה לתחזוקה כזו על מועצה של 7,000 תושבים.
קריאה: גם אין צורך בבריכות שחייה אולימפיות, אפשר בריכות שחייה שהן לא אולימפיות.
עודד פורר: גם לא אולימפיות – לא משנה.
עודד פורר: אין לך הצדקה בשביל 7,000 תושבים להחזיק מסלולי שחייה לאימונים שהם תחרותיים.
עודד פורר: לכן, יש הצדקה לבנות מרכז שייתן שירות ליותר תושבים מסביב, אבל גם יאגם את המשאבים.
עודד פורר: לכן, זו תהיה אחת הבקשות שלי אליכם, ואכניס את זה גם לסיכום.
עודד פורר: אני רוצה לסכם: ראשית, אני רוצה לברך על התוכנית הלאומית לפריסת מתקני ספורט, וראייה מערכתית בוודאי קריטית לעניין מתקני ספורט בפריפריה.
עודד פורר: הוועדה מבקשת להעיר הערות ליישום של התוכנית הזו: ראשית, מדובר בפריפריה שהיא לא פריפריה בהכרח סוציו-אקונומית, אלא גיאוגרפית.
עודד פורר: לכן, יש לתת יותר משקל לפריפריה הגיאוגרפית מאשר למדד הסוציו-אקונומי בתחשיבים כי המשמעות של הקמת מתקן היא משמעות אזורית ולא משמעות בהכרח ספציפית אישית למצב סוציו-אקונומי כזה או אחר.
דניאל ארץ קדושה: אני מבקש להעיר הערת תיקון.
דניאל ארץ קדושה: בתוכנית המתקנים הלאומית נלקחו גם הנושא הגיאוגרפי וגם הנושא הסוציו-אקונומי.
דניאל ארץ קדושה: נתנו אזורי עדיפות לאומית שזה למעשה הפריפריה, גם הצפונית וגם הדרומית.
דניאל ארץ קדושה: כל הרשויות בצפון וכל הרשויות בדרום נכללו בפנים.
עודד פורר: אנחנו נבקש להגביר את שיתוף הפעולה בין משרד החינוך למשרד הספורט ולמועצה הלאומית לספורט.
עודד פורר: אני מבקש לפנות לשר החינוך ולשרת הספורט על מנת שיובילו תיקון חקיקה שייתן נציג למשרד החינוך במועצה הלאומית לספורט.
אורית רז: אני אשמח אם יהיה נציג כזה גם למרכז המועצות האזוריות בסיטואציה הזו.
עודד פורר: אנחנו נבקש ממשרד הספורט לבחון מחדש את התוכנית האסטרטגית שדובר עליה על ידי מרכז המועצות האזוריות ולראות כיצד היא משתלבת בתוכנית הלאומית לפריסת מתקנים.
עודד פורר: הדבר האחרון, הוועדה פונה לשרת הספורט לבחון הקמה של אשכולות ומרכזים מרוכזים של ספורט שייתנו שירותים למספר רשויות, ובכך לחסוך משאבים גם בהקמה, גם בתחזוקה, ולאפשר ליותר רשויות, בפריפריה בעיקר, ליהנות ממתקני ספורט ראויים לענפים שאין עבורם מתקנים באזורים האלה.
סמדר אונה: שיתנו גם התייחסות לספורט נכים.
עודד פורר: כן, וכולל התייחסות בפריסה של תוכנית המתקנים לספורט ומקצועות פאראלימפיים.
דניאל ארץ קדושה: זה קיים.
נורית קורן: חברות וחברים, אנחנו תיכף נתחיל.
נורית קורן: עד שהמצגת תעלה, שני דברים לי אליכם שמאוד חשובים.
נורית קורן: מכיוון שהכנסת שקופה וכולם מצולמים, רק שתדעו שגם הילדים מצולמים, אז אם יש עם בעיה - - -
קריאה: מראש הגיעו לפה ילדים שיש להם אישור.
יהודית גידלי: אבל בכל מקרה אל תגידו את שמותיהם בבקשה, שלא ירשם בפרוטוקול.
נורית קורן: תוכלו להגיד רק שם פרטי.
יהודית גידלי: יש עניין חוקי של חסיון שמות.
יהודית גידלי: אני מבקשת לא להגיד שמות.
נורית קורן: אני רוצה להודות לכולכם שהגעתם היום.
נורית קורן: אמנם זו ועדת חינוך ובדרך כלל אנחנו מביאים רק ילדים יותר גדולים, אבל היום יש לנו נוכחות גדולה גם של ילדים קטנים.
נורית קורן: הנושא היום זה בעצם תסמונת ויליאמס.
נורית קורן: ראשית, אני אפתח את הישיבה בתאריך.
נורית קורן: היום 30.5.2018, ט"ז בסיון התשע"ח.
נורית קורן: השעה 8:52.
נורית קורן: הנושא שלנו היום הוא העלאת המודעות במוסדות החינוך לתסמונת ויליאמס.
נורית קורן: אני ביקשתי שהדיון הזה יהיה בחודש מאי, ואני רוצה להודות למנהלת הוועדה וגם ליושב ראש הוועדה שממש הצלחנו בלו"ז כל כך עמוס של הוועדה להכניס את זה היום בסיום של החודש הזה, כשבעצם העמותות הן שקבעו שיום המודעות יהיה במאי.
נורית קורן: אני חושבת שגם אני ויש עוד אנשים רבים, לא בדיוק יודעים מה זאת התסמונת הזאת, ולכן אני חושבת שיום המודעות זה יום חשוב כדי שכולם ידעו מה התסמונת הזאת ואיך לסייע גם לילד וגם למשפחה, כי זה החלק שתומך בילד וזה הדבר החשוב ביותר.
נורית קורן: אני אתן לכם להציג את המצגת שלכם, כי אני חושבת שהמצגת אומרת הכול ומסבירה בדיוק על התסמונת.
נורית קורן: מי יציג אותה?
דגנית אטיאס דקל: אני דגנית, יש לי ילד בן חמש וחצי שלוקה בתסמונת.
דגנית אטיאס דקל: הבן שלי אובחן באיחור.
דגנית אטיאס דקל: הוא אובחן בגיל שלוש וחצי אחרי שהיו לו את כל הסימנים לאורך השנים המוקדמות שלו לזה שיש לו את התסמונת ויליאמס, כולל מבנה פנים מאוד בולט.
דגנית אטיאס דקל: בשל האבחון המאוחר של הבן שלי לקחתי על עצמי את נושא העלאת המודעות.
דגנית אטיאס דקל: אין לנו עמותה, אין לנו אף גוף כלכלי שמגבה אותנו.
דגנית אטיאס דקל: אנחנו שתי אימהות גיבורות שעושות את זה, ובמשך שנה וקצת הצלחנו להעלות את המודעות ולהביא אלינו לקבוצה של ההורים משהו כמו עוד 30 לוקים בתסמונת, בוגרים, ביניהם הבוגר ביותר בארץ, בן 68, וללמוד עוד קצת על התסמונת.
דגנית אטיאס דקל: בעצם החודש הזה זה חודש שהוא חודש עולמי, שהוא חודש המודעות לתסמונת ויליאמס.
דגנית אטיאס דקל: חשוב לנו שגם אנשי המקצוע, אנשי החינוך ידעו מה זו התסמונת.
דגנית אטיאס דקל: מי שאבחנה את הבן שלי זאת הייתה הגננת שלו בגן חינוך מיוחד.
דגנית אטיאס דקל: היא זאת שעלתה על זה שזו כנראה תסמונת ויליאמס, ולנצח אני אזכור לה את זה.
דגנית אטיאס דקל: אני אשמח להציג לכם מצגת שהצגתי לכל אנשי החינוך בהרצליה בנושא תסמונת ויליאמס.
דגנית אטיאס דקל: בדיוק בימים אלו לפני שנתיים נפגשתי לראשונה עם האבחנה של תסמונת ויליאמס אחרי ביקור במכון להתפתחות הילד, שהרופאה שלחה אותנו לבדיקה גנטית עם חשד לתסמונת ויליאמס בשל מבנה פה ועיניים.
דגנית אטיאס דקל: שנה לפני כן היינו אצל אותה רופאה בהתפתחות הילד והיא לא ראתה את מבנה הפה והעיניים.
דגנית אטיאס דקל: בעצם עברנו חודשיים של אבחונים וקיבלתי ילד במתנה, את ד'.
נורית קורן: זה ממש נכון, כי לפעמים אתה לא יודע ממה, וברגע שאתה יודע, אתה שם לך מסמר ואומר, אוקי, עכשיו אני צריך להתייחס לכל הדברים.
נורית קורן: זה מאוד מסייע.
נורית קורן: מאוד חשוב להגיד ולהדגיש, דגנית, תשתדלי לומר בכמה משפטים, כי המצגת היא די ארוכה.
דגנית אטיאס דקל: לא, היא לא ארוכה.
דגנית אטיאס דקל: זה לא מה שכתוב.
נורית קורן: קחי את הדברים החשובים ביותר כדי שאנחנו נדע בדיוק.
דגנית אטיאס דקל: אני אעלה את זה מהאינטרנט.
נורית קורן: בינתיים אני אומר לכם שבמשך החודש הזה, גם אתמול היה יום המודעות לאפילפסיה במערכת החינוך, ואנחנו כל הזמן רואים שדווקא מי שמרים את הכפפה ולוקח כל מיני בעיות רפואיות שמתגלות בילדים וכל מיני דברים כאלה, זה בדרך כלל עמותות ומשפחות שעברו את החוויה והם רואים שאין מי שיתמוך ואין מי שיגלה.
נורית קורן: בעצם מי שמרים את הכפפה זה המשפחות שאז הן מביאות את המודעות למערכת החינוך וגם לנו כחברה.
נורית קורן: לצערי אנחנו נתקלים היום באמת בהרבה מאוד סוגים של מוגבלויות, הרבה רגישויות או כל דבר אחר שבסך הכול הן משפיעות על התפקוד של הילד ועל התפקוד שלו בתוך מערכת החינוך ולא תמיד אנחנו יודעים להגיד בדיוק מה הבעיה, וזה מאוד קשה לאבחן וזה גם מאוד קשה אחר כך לצוות הטיפולי, אם זה בבית הספר, לתת את הטיפול המתאים, אם זה כל הסביבה התומכת, אם זה ביטוח לאומי, אם זה הרווחה, בעצם כל הדברים האלה, ולפעמים זה באמת חשוב להרים את הנושא ואת המודעות לאותה בעיה שמפריעה בתפקוד כדי שנדע איך לטפל בזה, ולכן אני רואה חשיבות, וגם כאן צריך להגיד, גם היושב ראש רואה חשיבות גדולה בנושא הזה וזה מה שהוא עושה.
דגנית אטיאס דקל: מה שהמצגת הזאת באה להסביר זה בעצם מה הצרכים של הילדים שלנו ממערכת החינוך, מה כל אחד מאיתנו כהורה רוצה.
דגנית אטיאס דקל: אנחנו בעד שלכל אחד מהילדים שלנו יתאימו את מה שמתאים לו ולא יקטלגו אותם "תסמונת ויליאמס", אז הוא צריך להיות בגן כזה או גן כזה או בית ספר כזה או בית ספר כזה.
דגנית אטיאס דקל: שינסו לבנות איזושהי מעטפת שכן תתאים לילד.
דגנית אטיאס דקל: (הקרנת סרטון)
נורית קורן: דגנית, בוא ספרי על הקשיים.
נורית קורן: בעצם מונחת לפנינו כל התסמונת.
דגנית אטיאס דקל: המונח שמוביל אותנו בעצם זה הכלה, מושג בתחום הפסיכולוגיה שמתאר יכולת לקבל רגשות וקשיים של הפרט או של האחר כפי שהם, מבלי להדוף או להכחיש אותם או להכפיף אותם על האחר בצורה לא מותאמת.
דגנית אטיאס דקל: הכלה קשורה ביכולת לתת לרגשות ולמצבים הקשים פרשנות או הסתכלות המאפשרת את קבלתם והטעמתם.
דגנית אטיאס דקל: בחינוך, ההכלה נקשרת לשילוב, לנורמליזציה, לאינטגרציה, לסביבה מאפשרת ומטפחת ומשמעותה היישומית.
דגנית אטיאס דקל: היא מתייחסת לשילוב הלומדים וקידומם בחינוך הרגיל, תוך הרחבת יכולת הכלתם ומתן מענים מגוונים תוך התחשבות בצרכים המיוחדים שלהם ויצירת התנאים שייסעו להם לממש את יכולתם בתחומים השונים.
דגנית אטיאס דקל: לילדים שלנו יש גם חוזקות והציפייה שלנו מהמערכת היא בעצם שתיקח את החוזקות האלה ותיתן להם להתבטא יחד עם קבוצה גדולה של ילדים ולא לשים אותם בגן עם שמונה ילדים, לצורך העניין, כי כשהם יגיעו לגיל בוגר, היכולת שלהם להיות עצמאיים נבנית על זה שבמגיל צעיר בעצם כשהמוח שלהם עדיין יכול לעבוד על הדברים האלה, הוא ניבנה.
דגנית אטיאס דקל: ד' שלוש שנים בגן למעוכבי התפתחות ואחרי ממש קרבות, זה קרבות באנשים שאני מאוד אוהבת ומעריכה, אבל שהם הלכו איתי בסוף עם האמונה שלי.
דגנית אטיאס דקל: הם סמכו עלי, כי הם ראו שבאתי בביטחון, אבל לא כל ההורים הם כמוני.
דגנית אטיאס דקל: ד' שנה הבאה ישולב בגן רגיל עם סייעת, לעוד שנה.
דגנית אטיאס דקל: הוא יהיה בעצם בן 6 רק באוקטובר.
דגנית אטיאס דקל: הציפייה שלי בעצם היא שלא יעבדו איתו על הכנה לכיתה א', אותיות, מספרים, אלא יעבדו איתו נטו על הכישורים החברתיים שלו.
דגנית אטיאס דקל: במסגרת הפייסבוק הזה הגיעה אלינו לפני שבועיים, אני מדברת על זה ואני כולי מצטמררת, בחורה בת 35.
דגנית אטיאס דקל: היא גם הייתה אמורה להגיע היום אבל לא שחררו אותה מהעבודה, שאימא שלה העבירה אותה בגיל 6 גם לחינוך הרגיל , והיום, אני לא אומרת, ברור לי שכל ילד הוא ברמה התפתחותית אחרת.
דגנית אטיאס דקל: גם לנו בקבוצה יש ילדים שהם ברמות אחרות, אבל היום היא גרה בדיור לבד עם בן זוג, בחור שהוא עם תסמונת אספרגר.
דגנית אטיאס דקל: היא לבד שכרה את הדירה, היא עובדת בשתי עבודות.
דגנית אטיאס דקל: כמובן היא לא עובדת כמו שאני עובדת, עבודה מטורפת, אבל היכולת שלה להתמודד מול הרבה אנשים ובחברה הגדולה, היא נבנתה בגלל שהיא הייתה עם 30 ילדים ולא עם שמונה, לצורך העניין, שאני מבינה את הצורך של קבוצת השווים ולהרגיש שווה, אבל אני חושבת שצריך דווקא להקשות על הילדים שלנו וזה ייתן להם יותר.
נורית קורן: זה בעצם מה שאנחנו מנסים להוביל היום, שהילדים יכנסו לחינוך הרגיל ויקבלו לפי התפקוד שלהם.
דגנית אטיאס דקל: אני מאמינה שאת הלקות של הילדים שלנו לא נוכל לשנות.
דגנית אטיאס דקל: אנחנו יכולים לשנות את הסביבה שתוכל להתאים להם.
דגנית אטיאס דקל: יש מחקרים היום שבין גילאי אפס ל-40 יש משהו כמו 15% בעלי צרכים, אני קוראת לזה צרכים נוספים, באוכלוסייה.
דגנית אטיאס דקל: מגיל 40 ומעלה זה כבר הופך להיות 48%, שזה אומר שאנשים עוברים אירועים מוחיים ותאונות דרכים.
דגנית אטיאס דקל: כל בן אדם שני כמעט באוכלוסייה הופך להיות בן אדם שיש לו צרכים נוספים, ואם אנחנו נחנך גם את הילדים הרגילים שלנו לקבל את האחר מגיל אפס, החברה שלנו תהיה חברה חזקה וטובה יותר.
דגנית אטיאס דקל: לסיום, אני רוצה להראות לכם סרט על משהו מאוד מרגש שקורה בעיר שלי, בהרצליה.
דגנית אטיאס דקל: בעצם לשלב ילדים עם צרכים מיוחדים בקבוצת כדורגל אחת לשבועיים.
דגנית אטיאס דקל: שבעה ילדים מחינוך מיוחד מגיעים לאימון של קבוצת הכדורגל עם 30 ילדים בכיתה ה' ובעצם הילדים האלה מאמנים אותם.
דגנית אטיאס דקל: הם מרגישים שהם כמו כולם, בין כולם, הם קיבלו מדים, ומסתיים שבוע האימון האחרון.
דגנית אטיאס דקל: זה פרויקט מאוד מרגש.
דגנית אטיאס דקל: נמצאים פה איתנו בעצם הורים לילדים בגילאים שונים שמשולבים בחינוך בשונות.
דגנית אטיאס דקל: אני אשמח שכל אחד מההורים ידבר.
דגנית אטיאס דקל: במקביל, נמצאת פה רוני שהיא מהמרפאה של פרופ' גואטה, הפרופ' שמרכז את כל הטיפול בלוקים בתסמונת ויליאמס, ונמצאת פה שרית סייה שהיא מטפלת פרטית בשיטה נוירו-פסיכולוגית, שהיא מטפלת בבן שלי, שהיא גישה שלצורך העניין לא מוכרת במשרד הבריאות או בכל הטיפולים שקופות חולים מאשרים לנו לקבל.
דגנית אטיאס דקל: אני לוקחת את הטיפול הזה באופן פרטי ומקבלת סיוע מוראייטי.
דגנית אטיאס דקל: זה טיפולים שעולים המון כסף והטיפול הזה בשנה האחרונה קידם את ד' מאוד.
נורית קורן: טוב, אז אני אפנה ישר למקצועי ואחר כך אני אתן להורים, כדי שאנחנו נספיק.
נורית קורן: משרד החינוך, שמחה הלוי, ספרי לנו מה אתם עושים, איך באמת אתם מזהים את הצורך של הילדים האלה כן להשתלב בחינוך הרגיל ולאו דווקא לשים אותם בכיתות אחרות, וזה ברור לי שזה לפי התפקוד, אני רוצה להניח.
שמחה הלוי: אני שמחה הלוי, מפקחת ארצית באגף לחינוך מיוחד.
שמחה הלוי: אני חושבת, נורית, שאת יותר מכולם פה בחדר מודעת למהלכים שהמשרד עושה לגבי כל הנושא של הרפורמה והיישום וההשמה של תלמידים.
נורית קורן: של החוק שאנחנו דנים בו עכשיו.
שמחה הלוי: בהחלט.
שמחה הלוי: הצטערתי לשמוע שאת במלחמות, דגנית.
דגנית אטיאס דקל: לא, זה לא מלחמות, זה לבוא נגד עמדה של גננת.
שמחה הלוי: הנושא של לקיחה בחשבון של רצון ההורים בשיבוץ התלמידים הוא אחד מאבני היסוד של המהלכים שאנחנו כרגע מובילים במשרד החינוך, באמת כל ילד עם הצרכים שלו וכל הורה עם הגישה שלו והדרך שהוא רואה לגבי המקום שבו הוא רוצה לראות את הילד שלו במהלך החינוכי.
שמחה הלוי: לשם אנחנו הולכים.
שמחה הלוי: זה כבר התחיל, זה נמצא בשטח.
שמחה הלוי: זה עדיין לא נמצא בכל המקומות, זה נכון, אבל זה הכיוון.
שמחה הלוי: באופן ספציפי לנושא שאת מעלה, תלמידים במסגרת של חינוך מיוחד או במסגרת של חינוך רגיל עם תמיכות מכל הסוגים, אם זו תמיכה מסוג סייעת, אם זו תמיכה מסוג של מקצועות הבריאות, אם זו תמיכה של הוראה, כל הדברים האלה ניתנים.
דגנית אטיאס דקל: בקרב של הורה מול משרד החינוך.
שמחה הלוי: אני מצטערת לשמוע שזה קרב.
נורית קורן: בשביל זה אנחנו כאן.
נורית קורן: אני רוצה לדעת אם אתם מתייחסים במשרד החינוך לתסמונת ממש, ויש למורים ולצוות של בית הספר את הכלים להתמודד?
נורית קורן: בחינוך המיוחד, בטוח.
נורית קורן: בחינוך הרגיל, אם יש ילד עם תפקוד גבוה שכן יכול להיות במערכת הרגילה, יש התייחסות לזה?
נורית קורן: התסמונת מוכרת?
שמחה הלוי: התסמונת מוכרת בהחלט.
שמחה הלוי: יש לנו צוות באגף חינוך מיוחד, שרונית היא אחת מהצוות, אחת המדריכות, ואם יהיה משהו להוסיף, אז היא בטח תוסיף, ובאמת במקצועיות שנדרשת בתחום הזה.
שמחה הלוי: במניפה הזאת מובלת כל המקצועיות דרך המתי"אות, שנותנת את ההדרכה למסגרות הרגילות, גם לגנים וגם לבתי ספר רגילים שבתוכם משולבים תלמידים שיש להם או את התסמונת או תפקוד דומה, לאו דווקא תסמונת ויליאמס.
נורית קורן: כלומר, הילדים האלה נמצאים בכיתות, נגיד בחינוך המיוחד, אני דווקא הולכת עכשיו לחינוך המיוחד.
נורית קורן: בדרך כלל שמים בכלל את הילדים לפי בעיה, כיתת תקשורת או כיתה כזאת, כל דבר.
נורית קורן: יש כמעט בכל עיר, הילדים משולבים בעיר או שהם צריכים לנסוע?
שמחה הלוי: תראי, אנחנו מדברים על רצף שירותים של חינוך מיוחד.
שמחה הלוי: אנחנו מדברים על ילדים שמשולבים בכיתות רגילות.
שמחה הלוי: אנחנו מדברים על כיתות קטנות בבתי ספר רגילים ואנחנו מדברים על מסגרות של חינוך מיוחד.
שמחה הלוי: בכל עיר או בכל קבוצת ערים או בכל אזור יש את הרצף של שלושת האפשרויות האלה של המענה של החינוך המיוחד.
שמחה הלוי: כמובן שהוא ניתן כמה שיותר בהתאמה לצרכים של כל ילד וילד, בתקווה שזה גם נותן מענה לבקשה של ההורים, כשאני אומרת עוד פעם, היום יותר ויותר, ה'סיי' של ההורים נלקח בחשבון והוא חלק מהדיאלוג.
שמחה הלוי: אף אחד לא רוצה להיכנס לעימות, אלא אם כן יש טיעונים מקצועיים כאלה ואחרים שאני לא רוצה כרגע להזכיר, כי זה משהו מאוד כללי.
שמחה הלוי: בדרך כלל אין שום סיבה להיכנס לעימותים.
שמחה הלוי: יכול להיות שאין הסכמה בין ההורים לכמות, למידה, למינון של סוג התמיכה שהזכרתי אותו, אבל שם אני בעד כניסה לדיאלוג, לשיח, לא לקרב.
דגנית אטיאס דקל: ילד עם תסמונת ויליאמס לא זכאי אוטומטית לסייעת ברגע שההורים מחליטים על חינוך רגיל.
שמחה הלוי: זה תלוי ברמת התפקוד שלו.
שמחה הלוי: פה אני כן יכולה להגיד שאנחנו הולכים לקראת שינוי, שזה יכנס.
נורית קורן: יופי, אז הנה כבר בשורה.
שמחה הלוי: בהחלט כן.
נורית קורן: רונית, את רוצה להוסיף משהו?
רונית סבן: אני יכולה לדבר קצת על השילוב.
רונית סבן: קודם כול, במערכת החינוך, אני מתפרצת לדלת פתוחה, אנחנו באמת מסתכלים על הילדים, כל ילד לפי הצרכים והתפקוד שלו, וכמו שאמרת, לא לפי הכותרת, כי אנחנו עובדים עם הילדים, אנחנו לא עובדים עם כותרות.
רונית סבן: אנחנו באמת משתדלים לתת מענה מתאים לילד.
רונית סבן: בכל הנושא של שילוב יחידני במסגרות רגילות, זה נכון שיש פחות ילדים שמשולבים במסגרות רגילות.
רונית סבן: אנחנו מבחינת המדיניות של האגף ודווקא כל ילד בהתאם לצרכים שלו, כן לפתוח את הדלת.
רונית סבן: ילד שיכול והמשפחה רוצה, אז כן לשלב אותם, כן לתת מענה.
רונית סבן: בשנים האחרונות האגף באמת עובד על לבנות מערכת של תמיכה והדרכה ביישובים כדי שבאמת ילדים יוכלו להשתלב.
רונית סבן: אם זה לא מגיע אליכם, אם זה לא קורה, אז אנחנו נשמח שתיצרו קשר עם האגף לחינוך מיוחד.
רונית סבן: יש לנו צוות של מוגבלות שכלית-התפתחותית ואנחנו נשמח.
נורית קורן: אז הנה, דגנית, כבר עוד דלת נפתחה לך, ובאמת לכל ההורים, זה חשוב.
נורית קורן: אתן יודעות מה הדבר הכי גרוע?
נורית קורן: שלפעמים ההורים לא יודעים איפה לפנות, מה מגיע להם, לבוא ולדבר, ואני ממש בעד דגנית.
נורית קורן: אני הייתי סייעת של תלמיד עם קשיים, בבית הספר, אבל לא קשיים כאלה, קשיים אחרים, ואני רוצה לומר לכם שבאמת הדבר הכי חשוב, לקחת את החוזקות של הילד ולחזק אותו עוד יותר איפה שהוא חזק, אז זה מעלה את הביטחון שלו.
נורית קורן: אני למדתי קצת חינוך מיוחד, אבל לא התעמקתי יותר מדי וזה מה שעשיתי בכיתה ואחרי חצי שנה הילד פשוט פרח למקומות אחרים.
נורית קורן: אני חושבת שההנחיה הזאת חשובה.
נורית קורן: עוד דבר במשרד החינוך שמאוד חשוב לי, איך אתם יודעים שהצוות החינוכי שבא במגע בבתי הספר ובגנים עם הילד, איך הוא יודע באמת לטפל בו, כי בכל זאת זו תסמונת קצת יותר נדירה.
נורית קורן: אם דגנית לא הייתה מספרת לי, אז לא הייתי יודעת שזה קיים, כי לפעמים אתה לוקח את זה לאוטיזם או לילדים עם בעיות אחרות.
נורית קורן: איך אתם מוודאים שהמחנכות יודעות בדיוק איך להתייחס?
נורית קורן: כי גם קראתי פה שבעצם הילדים האלה, יש להם גם יכולת קוגניטיבית גבוהה, כאילו הם מראים שהם גבוהה אבל בעצם היא לא.
רונית סבן: יכולת שפתית ויכולת חברתית שהיא - - -
רונית סבן: אנחנו לא יכולים לדעת מה כל איש מקצוע יודע.
רונית סבן: אנחנו כן יכולים לדעת שמורים לחינוך מיוחד בהכשרה שלהם אמורים ללמוד.
נורית קורן: אני מדברת דווקא על השילוב.
נורית קורן: חינוך מיוחד, בוודאות יודעת שהם מקבלים.
רונית סבן: בכל בית ספר לחינוך רגיל יש רכזת של חינוך מיוחד, יש יועצת.
נורית קורן: הן מעבירות את זה אישי?
רונית סבן: זה תחום שנמצא בהכשרה שלהן, בתחום הידע שלהן.
נורית קורן: יהודית, את יודעת אם בעצם בחוק החדש שהולך להיות, ילמדו המורים בחינוך הרגיל קצת תכנים של חינוך מיוחד?
נורית קורן: כי זה מאוד חשוב.
יהודית גידלי: זה חלק - - -
נורית קורן: משרד הבריאות, את בעצם מנהלת המכון ההתפתחותי.
נורית קורן: תרצי להוסיף לנו עוד איזה שתיים-שלוש מילים שחשובות, שההורים פה יוכלו לשמוע ואם יש להם בעיה, לאן לפנות?
הדר ירדני: אני ד"ר הדר ירדני, מנהלת את המחלקה להתפתחות הילד ושיקומו במשרד הבריאות.
הדר ירדני: אני בהחלט מתחברת לכל מה שנאמר כאן.
הדר ירדני: אני חושבת שבאמת מרבית הילדים יכולים לזכות בשילוב עם העזרה שנדרשת.
הדר ירדני: בגדול, אני יכולה להגיד מתחום התפתחות הילד, שהטיפולים ניתנים על פי תפקודו של הילד מכיוון שבאמת המגוון הוא מאוד רחב, אז אני מצפה ומאמינה שכל ילד בהתאם לתפקודו יקבל את העזרה הנדרשת לו מקופת חולים בהתאם לסל.
הדר ירדני: אולי גם ד"ר דורית שמואלי מהכללית תוסיף מילה על זה.
נורית קורן: הם יכולים לפנות אליכם דרך משרד הבריאות?
נורית קורן: יש איזה קישור באינטרנט?
דגנית אטיאס דקל: מה לגבי טיפולים שהם לא מוגדרים כריפוי בעיסוק או קלינאי תקשורת?
נורית קורן: זה עניין של מה החוק מכיר.
הדר ירדני: שוב אני אומרת, תלוי בתפקוד של הילד.
הדר ירדני: דורית בטח תוסיף על זה מילה, אבל בגדול ישנו סל שנקבע במדינת ישראל על פי חוק.
הדר ירדני: זה נכון לכל הילדים בלי קשר לתיוג של שם של תסמונת זאת או אחרת או בעיה זאת או אחרת.
נורית קורן: אז ברגע שהוא מאובחן הוא מקבל את הסל?
הדר ירדני: לא.
הדר ירדני: שוב אני אומרת, הכול קשור לתפקוד.
הדר ירדני: ילד על פי תפקודו זכאי לסל.
הדר ירדני: יש מקסימום גם של סל שנותן החוק.