GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להסדיר את סוגיית ההסעות לבתי הספר של הקיץ והחגים במועצות האזוריות.
יהודית בר-און: לא, אבל בקיץ זה מוסדר.
יעקב מרגי: בסדר, אז אם מוסדר, מוסדר.
יעקב מרגי: הנושא: סכנת סגירת בית הספר "שבח מופת" בתל אביב.
יעקב מרגי: נראה לי, הדיונים של היום הם כמו דיונים שהיינו בהם פעם.
יעקב מרגי: עודד פורר, יאמר לזכותו שהנושא הזה ישב על סדר היום כל הזמן ובאילוצים האלה, הנה, כן מגיעים להסדר, לא מגיעים להסדר.
יעקב מרגי: שר החינוך ביקש לחכות, אבל אני שומע שזה שוב עולה על הפרק.
יעקב מרגי: אתה רוצה עודד, כיוזם, או לתת מייד למנהל בית הספר?
עודד פורר: שמנהל בית הספר יתייחס.
מקס סיון: מקס סיון, מנהל "שבח מופת".
מקס סיון: סגירה זה כבר לא, למרות ששנים איימו על סגירת בית הספר.
מקס סיון: הסיבה הייתה לרוב בגלל שרוב תלמידי בית הספר אינם תושבי תל אביב ועיריית תל אביב לא רצתה את הנטל הזה עליה ולכן היא הציעה אותו לפני שמונה שנים לרשת עמל, ורשת עמל לקחה את הניהול שלו.
מקס סיון: הסגירה זה לא, כי בסופו של דבר הגענו לאיזשהו הסדר של בניית בית ספר חדש בתל כביר.
מקס סיון: כבר לפני חודש ימים התחילו שם לחפור יסודות ועד ספטמבר 2019 - - -
יעקב מרגי: תל כביר זה בתחום תל אביב?
מקס סיון: כן, שייך לעיריית תל אביב.
מקס סיון: עד 2019 יהיה שם בית ספר שאנחנו אמורים לעבור אליו, אבל זה לא יהיה בית ספר "שבח מופת".
מקס סיון: יהיה השם "שבח מופת", אבל זה לא יראה כמו בית ספר "שבח מופת".
יעקב מרגי: בוא אני אשאל שאלה קנטרנית לצורך הדיון.
יעקב מרגי: מה מיוחד ב"שבח מופת"?
יעקב מרגי: מה קרה שם?
יעקב מרגי: אולי אתה לא יודע כי עברת לתל אביב לפני כמה שנים, אבל בתי ספר נסגרים, מוחלף להם השם.
יעקב מרגי: התיכון שאני למדתי בו בבאר שבע, ארבע פעמים החליף את השם, את הרשת, את הבעלות.
יעקב מרגי: הכול השתנה.
יעקב מרגי: למה "שבח מופת" לא יורד מסדר היום?
מקס סיון: כי זאת פנינה שידעה לעשות, אני חושב, את הכי טוב שאפשר עם אוכלוסיית עולים.
מקס סיון: היא לקחה אוכלוסיית עולים, גרמה להם להיקלט בצורה מעולה במערכת החינוך בארץ, להוציא ממנה את הנבחרת של מדינת ישראל.
מקס סיון: רובם היום משולבים בהייטק, משולבים בעמדות מפתח במשק.
מקס סיון: אם תבדוק היום, תרים טלפון למפקד חיל הים, תגיד לו, מי החיילים שאתה רוצה ביחידות שלך במכטרוניקה?
מקס סיון: הוא יגיד לך, רק "שבח מופת" אני מעדיף.
מקס סיון: עובדה היא שרוב מי שמחזיק את המערכות בשייטת זה הילדים שלנו.
מקס סיון: תרים טלפון ליחידות הסייבר.
יעקב מרגי: השאלה, למה ב"שבח מופת" כן, במקום אחר לא?
מאיר כהן: מורים טובים, מנהל טוב והורים שהם משתפים פעולה עם בית הספר.
קריאה: ושיטת לימוד ייחודית.
יעקב מרגי: אני קודם כול מקדם בברכה את כל האורחים שלנו, ואני רואה קבוצה גם של אורחות.
יעקב מרגי: זו קבוצה ייחודית, מאורגנת?
קריאה: אמונה - - -
קריאה: מכל הארץ.
יעקב מרגי: רק למי שלא מכיר, קודם כל בלי קריאות ביניים.
יעקב מרגי: אני אתן לדבר לכל אחד.
יעקב מרגי: גם הפרוטוקול לא יודע מי אמר.
יעקב מרגי: זה לא נרשם.
יעקב מרגי: סבלנות, ניתן לכל מי שביקש, לכל מי שרוצה לדבר, שידבר.
יעקב מרגי: אני בכוונה שואל שאלות.
יעקב מרגי: את התשובות אני יודע, אבל כדי לייצר דינמיקה של דיון ושהדברים יאמרו וייכתבו, צריך לשאול גם שאלות.
יעקב מרגי: אני לא מחכה לתשובות.
יעקב מרגי: אני פניתי לשואל.
מאיר כהן: אני רוצה להתפרץ.
מאיר כהן: גבירתי, שיטות הוראה קמות, נופלות, משתנות.
מאיר כהן: זה לא מה שמשפיע.
מאיר כהן: במקום שיש צוות טוב של מורים ומנהל טוב או מנהלת טובה ונשמה יתרה למורים האלה, שם מצליחים.
מאיר כהן: לא משנה, אפשר לעשות את זה או בשינון או פרונטלי או כזה או אחר, לכן בראש ובראשונה זה הנשמה שיש בבית הספר.
מאיר כהן: זה מה שאני מאמין.
מקס סיון: תראה מה שקורה, הצוות מורכב בחלקו מצוות שהם עולים, חלקם ותיקים, חלקם חדשים יותר, והתלמידים ברובם הם מחבר העמים.
מקס סיון: השיטה שבה אנחנו קולטים אותם ודואגים להם, אני לא חושב שהיום יש בית ספר שיכול לעשות את מה שאנחנו עושים עם האוכלוסייה הזאת.
מקס סיון: ילד כזה שייכנס לבית ספר אחר, לא ימצה את הפוטנציאל שלו.
מקס סיון: מה שאנחנו יודעים זה לקחת את הילדים האלה ולהגיע איתם למיצוי פוטנציאל מלא, כך שבסופו של דבר - - -
יעקב מרגי: כמה תלמידים בכיתה?
מקס סיון: 36, 38.
יעקב מרגי: כמה כל בית הספר?
מקס סיון: 800 תלמידים.
יעקב מרגי: מאיזה יישובים?
מקס סיון: 33 ישובים בארץ.
מקס סיון: 30% מהם זה דרום תל אביב.
מקס סיון: 33 ישובים בארץ, מבאר שבע, חיפה, ירושלים.
יעקב מרגי: מגיעים ביום-יום?
מקס סיון: מגיעים וחוזרים כל יום.
מקס סיון: יש לי ילדים שאני יושב איתם ואני אומר להם, לא קשה לך לקום ב-5:00 בבוקר?
מקס סיון: אומר לי, אני מעדיף לקום ב-5:00 בבוקר ולהגיע לבית ספר הזה ולא ללכת לבית ספר שהייתי בו.
יהודית גידלי: בית הספר החדש, איפה יוקם?
מקס סיון: בתל כביר.
מקס סיון: איפה הבעיה שלנו?
מקס סיון: הבעיה היא שאוקי, יש לנו בית ספר חדש, וכולם עוזרים.
מקס סיון: תראה, עיריית תל אביב נתנה לי לתכנן את בית הספר מ-א' ועד ת'.
מקס סיון: אני עושה הכול.
מקס סיון: הם לא מתערבים לי.
מקס סיון: נותנים לי את מלוא הכסף.
יעקב מרגי: לכאורה, אז למה בתל כביר זה לא יצליח?
מקס סיון: אני אגיד לך איפה הבעיה.
מקס סיון: הבעיה היא שלימודי החוץ שלנו הם הבעייתיים.
מקס סיון: אנחנו מוגדרים בית ספר על-אזורי.
מקס סיון: אגב, הוועדה הזאת דנה כבר פעמיים בנושא הזה והחליטה כן ללכת לקראת בית הספר ולאפשר לו תלמידי חוץ, ועד היום זה לא נפתר.
מקס סיון: עכשיו תראה מה קורה.
מקס סיון: אישור לימודי חוץ, ילד מכיתה ז' עד ט' צריך לקבל מהעירייה שלו אישור לימודי חוץ, אחרת הוא לא יכול להירשם אצלי בבית הספר.
מקס סיון: במידה וקיבל אישור, אין בעיה, אבל רובם לא מקבלים אישור.
מקס סיון: מי מהם מקבל אישור?
מקס סיון: מקבל אישור ילד שרוצה ללמוד מדעים והוא לא מספיק חזק לכיתה המדעית ביישוב שלו, אז אומרים לו, לך.
מקס סיון: או ילד עם בעיות רגשיות או בעיות קשות של ביקור סדיר, אומרים לו, לך, אז כאלה אני מקבל, בודדים.
יעקב מרגי: גם איתם אתה מצליח?
מקס סיון: בטח, 100% בגרות שלוש שנים.
יעקב מרגי: זו התורה שאנחנו אומרים אותה לאורך כל היום.
מקס סיון: זו לא הבעיה.
מקס סיון: תראה, בעשירון העליון בכיתות ח' יש מבחן מיצ"ב.
מקס סיון: אנחנו בעשירון העליון עם עולים חדשים.
מקס סיון: איך זה יכול להיות?
מקס סיון: אנחנו מתמודדים מול בתי ספר דוברי עברית ואנחנו עשר נקודות מעליהם.
מקס סיון: מה קורה עם לימודי החוץ?
מקס סיון: ילד יכול לערער למחוז.
מקס סיון: פה הבעיה שלנו, כי המחוז לא מוכן להתעמת עם ראשי הערים והוא מוכן להתעמת איתי, והמחוז אומר לי לא.
מקס סיון: היו לי ויכוחים קשים עם מפקחת המחוז, כי היא באה מפתח תקווה, ופתח תקווה, הייתה לי מלחמה קשה מאוד איתה, כי היא לא שחררה תלמידים, וכשהיא הגיעה למחוז, היה נקמה.
מקס סיון: היא אמרה לי, אני אמחק אתכם, אתם לא תישארו.
מקס סיון: לא במילים האלה, אבל הבנתי מדבריה ומסגנון הדיבור שלה שהיא לא תעביר לי שום תלמיד, וככה זה היה וסגרתי כיתה שלמה.
יעקב מרגי: אתה יודע איפה התהייה שלי?
יעקב מרגי: הרי משרד החינוך מכיר ביכולות של בית הספר, בדירוג שלו, במיקום שלו.
מקס סיון: מכיר.
יעקב מרגי: כשאנחנו מנהלים בתפיסה של משהו מערך שיווני, אני מכיר את הבעיות הפרוצדורליות והבירוקרטיות, אבל מדינה או גוף או משרד גם יכול להכיר בערך מסוים ואז הוא נותן לו החרגה מאותו מדד שוויוני.
יעקב מרגי: סדר צריך להיות.
יעקב מרגי: תאר לך שכל ילד היה רוצה.
יעקב מרגי: פה יש לנו איזה פורמט שהוא ייעודי, ויצא ככה.
יעקב מרגי: אני לא מאמין שלא קיבלת תלמידים שהם לא יוצאי חבר העמים.
מקס סיון: הכול.
יעקב מרגי: רובם ככולם של התלמידים.
מקס סיון: יש לי ילדים מדרום תל אביב.
טלי פלוסקוב: זה לא נכון להגדיר את זה כאילו שזה בית הספר - - -
יעקב מרגי: אני לא סיימתי כדי שתביני מה אני מתכוון.
יעקב מרגי: יצא ככה שרובו יוצאי חבר העמים.
יעקב מרגי: מידת ההצלחה שם היא פורצת כל מדד אחר ברחבי הארץ.
יעקב מרגי: משרד החינוך, אנחנו צריכים לקרוא לו.
יעקב מרגי: קודם כול אנחנו פותרים על הדרך בעיה אחרת שהצפת עכשיו, לתת לו איזה ערך סגולי, הגדרה ייעודית וייחודית כדי שלא תיכנסו לקטע הזה של אישור אגרות חוץ ומאבקים פנימיים בתוך מחוז, מחוץ למחוז.
יעקב מרגי: זו סוגיה אחרת.
יעקב מרגי: אני רוצה שתסביר לי למה אם המדינה יחד עם עיריית תל אביב בונים לך בית ספר חדש בתל כביר, זה לא יהיה אותו דבר?
מקס סיון: יש בעיה קשה של גישה למקום.
מקס סיון: אנחנו מקבלים תלמידים מכמה יישובים.
מקס סיון: קל להם מאוד להגיע לרחוב ההגנה, לרכבת, או לרחוב המסגר.
מקס סיון: הכניסה פנימה לתוך תל כביר מסבכת לנו את הנסיעות, מאריכה את זמן הנסיעה.
יעקב מרגי: ועוד בצפיפות והעומסים.
מאיר כהן: מקס, בהנחה שיכירו בבית ספר החדש הזה כבית ספר אזורי, זה יפתור את הבעיה?
מקס סיון: אנחנו היום על-אזורי.
מאיר כהן: אבל אני משער, במעבר לתל כביר - - -
מקס סיון: המעבר, אני רוצה שיפסיקו להפריע לי עם תלמידים שרוצים להגיע.
מאיר כהן: שימשיכו להכיר בך - - -
יעקב מרגי: אנחנו נקרא בסיכום למשרד החינוך.
מקס סיון: אני אומר, נתמודד עם המרחק, אבל אל תעצרו את השליחות הזו של לקחת את התלמידים האלה.
יעקב מרגי: עדיפות - - -
מקס סיון: אפילו לא עדיפות.
מקס סיון: אני אקלוט את כולם, אין לי בעיה.
מקס סיון: אל תעצרו לי תלמידים.
יעקב מרגי: למה נולד הצורך בכלל להעביר אתכם?
טלי פלוסקוב: למה לא לבנות להם בית ספר?
טלי פלוסקוב: למה להרוס משהו שקיים ומוצלח?
מקס סיון: יש אריתראים בדרום תל אביב ועיריית תל אביב החליטה שהיא לא רוצה להסיע אותם, היא רוצה משהו קרוב.
מקס סיון: אנחנו הכי קרוב וממילא יש מאבקים איתנו.
יעקב מרגי: חוץ מאותם 30% מדרום תל אביב, יש לכם דין של אורח.
מקס סיון: לא, לא, אנחנו מדברים עכשיו על האוכלוסייה הזרה.
יעקב מרגי: אתם מבחינת עיריית תל אביב אורחים.
מקס סיון: נכון.
יעקב מרגי: בית הספר הזה הוא ענק?
יעקב מרגי: הקמפוס הזה הוא ענק?
מקס סיון: הוא לא ענק.
מקס סיון: הוא בית ספר טכנולוגי.
מקס סיון: הוא צריך הרבה מעבדות.
יעקב מרגי: כמה תושבי דרום תל אביב מקרב אוכלוסיית המסתננים, אריתראים שהם מיועדים לבית הספר?
מקס סיון: זה הולך 1,000 תלמידים שם.
מקס סיון: אגב, עיריית תל אביב טוענת שבשנתיים הקרובות היא תצטרך לבנות עוד שני בתי ספר.
עודד פורר: אני מלווה את הנושא הזה מתחילת דרכו.
עודד פורר: התהליך הזה התחיל בספטמבר שנה שעברה.
עודד פורר: כשהבנו שזאת המגמה, וצדק מאיר בשאלה שהוא שאל בשקט, אני אשאל אותה בקול רם, למה ראש העיר לא פה?
עודד פורר: אני פניתי בזמנו גם לראש העיר וגם לשר החינוך מתוך הבנה שמה לעשות, עניי עירך קודמים.
עודד פורר: כשאני אומר עניי עירך קודמים, זה קודם אזרחי מדינת ישראל לפני המסתננים, ואני שם את זה על השולחן.
עודד פורר: אני שם את זה על השולחן, אדוני, כי בשביל עכשיו לדאוג לחינוך שמדינת ישראל צריכה לדאוג לו.
עודד פורר: זה נכון, ילדי המסתננים הם ילדים של מסתננים.
עודד פורר: צריך לדאוג להם לחינוך, זה בסדר, אבל לא על חשבון זה שיסגרו בית ספר שהוא פעיל כבר למעלה מ-20 שנה.
עודד פורר: אני אומר לך, ואני יושב פה בשני כובעים.
עודד פורר: אני גם הייתי מנכ"ל משרד הקליטה בקדנציה הקודמת, והיום אני חבר ויושב בוועדה הזו.
עודד פורר: בית ספר "שבח מופת" הוא מופת של קליטת עלייה.
עודד פורר: על מה אנחנו מדברים?
עודד פורר: אנחנו מדברים על קבוצה קטנה של 1.3 מיליון עולים שהגיעו לכאן מקרב יוצאי מדינות ברית המועצות לשעבר, שהנושא הזה חשוב להם ומספיק חשוב להם בשביל לשלוח, להם ולילדיהם, לשלוח את הילדים לנסוע בתחבורה ציבורית מבאר שבע ומלוד ומרמלה.
עודד פורר: צריך להבין, תלמיד שיוצא מבאר שבע, אתה יודע מה זה.
עודד פורר: בשביל להגיע ב-8:00 בבוקר לבית ספר, מתי הוא קם בבוקר?
עודד פורר: אבל התלמיד הזה בא ולומד ולכן בית הספר הזה משיג 100% בגרות, אבל גם 100% גיוס לצה"ל וליחידות המובחרות.
עודד פורר: אמר קודם מאיר, ונכון, שהתוצאה היא תוצאה של צוות עם נשמה, אבל גם צוות, ואתה גם יודע את זה כי ניהלת בית ספר, רוצה להיות בבית ספר שהוא מרגיש שהוא יכול לתת בו את הנשמה, ואת זה רואים בבית ספר, ומי שסייר בבית ספר ראה שם מעבדות ואפשרויות ללמוד בשיטות אחרות שלא קיימות במקומות אחרים.
עודד פורר: לוקחים את המעבדות האלה שכבר השקיעו בהן כסף.
עודד פורר: אותן יהרסו ויבנו מעבדות במקומות אחרים בשביל לשרת איזושהי אוכלוסייה אחרת.
עודד פורר: אני רוצה להגיד עוד משהו אחד קטן גם על מורשת, אדוני.
עודד פורר: אנחנו נמצאים בחודש יוני.
עודד פורר: ב-1 ביוני 2001 היה פיגוע רצחני בדולפינריום שכולנו זוכרים אותו.
עודד פורר: נרצחו בו 21 בני נוער, מתוכם שבעה תלמידי בית הספר "שבח מופת", עם לוח הנצחה בבית הספר, עם מורשת שנלמדת כחלק מהעניין הזה בבית הספר.
עודד פורר: אי אפשר להשליך את העניין הזה לפח רק בגלל שיקולים שעיריית תל אביב לא רוצה להסיע את ילדי המסתננים ממקום למקום ללימודים.
עודד פורר: אני אומר לך, בונים את בית הספר הזה?
עודד פורר: שיבנו בית ספר לילדי מסתננים.
עודד פורר: שיבנו בית ספר שיתן שירות לילדים האלה.
עודד פורר: לא יכול להיות שסוגרים את בית הספר הזה.
מקס סיון: אגב, הצענו את זה.
עודד פורר: אני יודע שהצעת את זה, תאמין לי.
עודד פורר: אלה שתי הבקשות שאני ביקשתי גם משר החינוך וגם מראש העיר.
עודד פורר: כבר משקיעים את הכסף הזה, תאפשרו, במקום להעביר את הילדים האלה בית ספר, תעבירו את הילדים האחרים בית ספר.
עודד פורר: פעם שנייה, משרד החינוך צריך להפסיק להילחם בעובדה שמגיעים לבית הספר ילדים מרשויות אחרות וצריך להנחות את ראשי העיר, כל בקשה שמגיעה אליך בעניין הזה לבית ספר "שבח מופת" צריכה להתקבל ובזה נגמר העניין.
עודד פורר: לא יכול להיות שראשי העיר יחסמו.
עודד פורר: הרי זה לא יהיה מצב שכל תלמידי באר שבע או כל תלמידי לוד ייסעו ל"שבח מופת".
יעקב מרגי: אנחנו לא מבקשים לעשות אנרכיה.
עודד פורר: זה רק יועיל.
טלי פלוסקוב: תחרות זה דבר מצוין.
עודד פורר: "קנאת סופרים תרבה חוכמה", בדיוק במקרה הזה.
עודד פורר: היא לא תחריב את מערכת החינוך העירונית.
עודד פורר: היא תאפשר לו מצוינות, ומהצד השני תאפשר לבית הספר הזה ולפנינה הזו שגדלה פה.
עודד פורר: בהקשר של קליטת העלייה, לצערי הרבה מאוד רשויות סוחרות, ואני ממש משתמש במילה הזו שהיא מילה רעה, סוחרות בשעות שהן מקבלות לטובת עולים ולכן הם מעדיפים שהם יישארו בפנים, אבל העולה לא מקבל את אותה קליטה ואת אותה מערכת שהוא היה צריך לקבל כתוצאה משעות הבונוס שבית הספר מקבל.
מאיר כהן: אדוני היושב ראש, כמה דברים.
מאיר כהן: אחד, אני מבקש ממך, לא הרבה רשויות.
יעקב מרגי: אני מכיר רשויות.
מאיר כהן: אנחנו קצת עושים עוול כשאנחנו אומרים "הרבה רשויות".
מאיר כהן: טלי לא עשתה את זה ואני לא עשיתי את זה ומקס לא.
מאיר כהן: רוב ראשי הרשויות הם מאוד - - - .
עודד פורר: חלק מהרשויות.
מאיר כהן: שני דברים אני רוצה להגיד.
מאיר כהן: אחד, הבנייה של בית הספר החדש, כפי שהבנתי משיחה מקדימה עם מנהל בית הספר, היא עובדה קיימת.
מאיר כהן: אני גם לא נכנס לשיקולים של ראש העיר, כי הייתי שם בכובע הזה, וראש העיר הוא לא האויב של השולחן הזה.
מאיר כהן: יש לו שיקולים משלו.
מאיר כהן: להערכתי, מקס, מה שאתם צריכים לעשות וגם צוות המורים, א', להצהיר שכן אתם מוכנים לעבור לבית הספר החדש.
מאיר כהן: לא נורא.
מאיר כהן: בית הספר החדש, אם מקס מתכנן אותו, אני אומר לך היות ואני מכיר את הבחור, זה יהיה בית ספר של 1,000 כוכבים, עם המעבדות הכי יפות, עם מרחבי הלמידה הכי יפים.
מאיר כהן: המאבק שצריך להיות זה שבית הספר הזה ימשיך להיות מוכר כבית ספר על-אזורי ושאף אחד לא יפגע ושתלמידים מלוד ורמלה ובאר שבע ימשיכו להגיע.
מאיר כהן: אל תעשו את החישוב של האריתראים.
מאיר כהן: תשימו אותם בצד.
קריאה: איך הם יגיעו?
מאיר כהן: זה לא העניין.
מאיר כהן: תקשיבי טוב, הורה טוב שמאמין בבית ספר, יביא את הילד שלו גם מקריית שמונה.
מאיר כהן: תבינו את זה.
מאיר כהן: בית הספר הזה, כוחו ביכולת שלו.
יעקב מרגי: אבל צריך להתייחס לפרמטר הזה של הנסיעה הנוספת.
זאב גולדבלט: כמו שמגיעים ל"תלמה ילין".
מאיר כהן: תקשיבו טוב למה שמנהל בית הספר אומר.
מאיר כהן: הסיפור של להגיע לשם זה לא המעכב.
מאיר כהן: המעכב זה שמשרד החינוך תוקע מקלות בגלגלים.
מאיר כהן: כשיש סיפור הצלחה כזה, צוות טוב, מנהל טוב מאוד, בית ספר מצליח, תוצאות יוצאות מין הכלל, הישראליות האמיתית.
מאיר כהן: מבחינתי "שבח מופת" זו ההתגלמות של הישראליות האמיתית, ילדים שבאים ותוך כמה שנים הופכים להיות למובילי דעה, הצלחה ומובילים בצבא.
זאב גולדבלט: כמו כן הוא.
מאיר כהן: כשמו כן הוא, כן, לכן אני אומר מקס, אני לא בטוח שאתם צריכים להוביל מאבק שבו אנחנו נשארים בבית ספר הישן הזה, על זה אנחנו נלחמים.
מאיר כהן: לא על זה אתם נלחמים.
מאיר כהן: אתם נלחמים על ההכרה שהשיח החינוכי אצלכם הוא הטוב ביותר בארץ ולכן צריך לשמר את זה שתלמידים יכולים להגיע מכל הארץ אליכם גם ביום-יום, ולשמר את צוות המורים הזה, לא לפגוע בו, לקחת את כל הפרופסורים המבריקים האלה, להשאיר אותם, לשמור על מקום העבודה שלהם ולהפוך למקור חיקוי לבתי ספר אחרים.
מאיר כהן: אם הייתי מבקש שרון יבוא לכאן, זה המשפט שהייתי אומר לו.
מאיר כהן: רון, תחשוב על בית הספר הזה כעל מודל הצלחה שיבואו מכל העולם לראות איך עושים אינטגרציה.
עודד פורר: כשהם זוכים בתחרויות הוא מתגאה בו.
מאיר כהן: אגב, אני חייב להגיד לך שרון מתגאה בו בכל מצב, גם כשהם לא.
מאיר כהן: משיחה שלי, רון אוהב את בית הספר הזה.
מאיר כהן: היות ואני צריך ללכת לנשיאות, בינתיים אני - - -
יעקב מרגי: אני כאן לשמור על האינטרס.
מאיר כהן: כאיש חינוך לשעבר שגם מכיר את מקס, אני אומר לכם ששמכם יוצא.
מאיר כהן: מי צוות המורים?
מאיר כהן: תרימו את הידיים לראות אתכם.
מקס סיון: אין פה מורים.
מאיר כהן: תמסור למורים שלך, מקס, יש הרבה הערכה בוועדת החינוך שמונהגת על ידי האיש הטוב הזה, לבית הספר שלך.
מקס סיון: תודה.
מאיר כהן: בית ספר מצוין.
מאיר כהן: הלוואי והיה משכפל את עצמו.
יעקב מרגי: טלי, בבקשה.
טלי פלוסקוב: גם אני צריכה ללכת, אבל אני לא אלך.
טלי פלוסקוב: אני לא אלך, כי הנושא הזה בעיניי זה אחד מהדיונים החשובים של הוועדה שלכם ועל כך אני רוצה באמת להודות לך, כי אני יודעת שהנושא הוא גם קרוב לליבך.
יעקב מרגי: קרוב לליבי משתי בחינות.
יעקב מרגי: א', בגלל שזה סיפור הצלחה כשלעצמו.
יעקב מרגי: ב', אני תמיד רוצה להעתיק מודלים מצליחים.
יעקב מרגי: אני לא סתם שאלתי למה זה סיפור הצלחה.
יעקב מרגי: צריך להעתיק את זה.
יעקב מרגי: הייתי אפילו מזמין מנהלי בתי ספר, אם המחוזות היו באמת לוקחים את זה, להביא קבוצות של מנהלי בתי ספר ל"שבח מופת" לראות למה זה סיפור הצלחה ולהעתיק את המודל ולצאת קצת מהקופסה, זה היה שכרנו.
טלי פלוסקוב: זה המפתח להצלחה, כי מה שקורה נכון להיום, ונמצא פה לפי דעתי הנציג של משרד החינוך, אני מרגישה שיש סוג של תחרות בין משרד החינוך לבין המוסד שאנחנו מדברים עליו.
טלי פלוסקוב: זה דבר שהוא לא תקין.
טלי פלוסקוב: במקום באמת לקחת את המוסד הזה כשותף, לקחת אותו כדוגמא שבאמת אנחנו כולנו יכולים להתגאות בו ולתת לילדים המחונכים את הדרך לבטא את עצמם במוסד אחר, זה לא קורה.
טלי פלוסקוב: אני חייבת לשתף אותך, אדוני היושב ראש.
טלי פלוסקוב: בשבוע שעבר קיימנו דיון בשדולה ואתה גם כן הוזמנת אבל לא יכולת להיות כי היו לך דיונים בוועדה, שדולה לחינוך מתקדם, ושם ישבו גם מייסדי המפ"ת, שזה יעקב מוזגנוב, בן 80 היום, פרופ' מוזגנוב שהוא הקים את בית הספר הזה והוא התחיל עם תרומה צנועה של 10,000 דולר וזה מה שעשה מכלום, מה שאנחנו רואים היום, ויושבים פה עוד כמה פרופסורים עם יכולות בלתי רגילות, ואני כמדינה, אנחנו לא יודעים לקחת את זה ולנצל את זה לטובת החינוך במדינת ישראל?
טלי פלוסקוב: זה בעיניי פיגוע.
טלי פלוסקוב: צריך לקחת את בית הספר הזה ולהראות אותו כדוגמא.
טלי פלוסקוב: עוד דבר אחד אני רוצה להגיד.
טלי פלוסקוב: חבל שאנחנו מדווחים היום כשכבר אני הבנתי שכבר עלו על הקרקע וכן הלאה, אבל יחד עם זאת אפשר הכול להחזיר אחורה.
טלי פלוסקוב: אי אפשר להרוס את מה שנבנה כאן ולהעביר פיזית למקום אחר.
טלי פלוסקוב: אפשר פיזית להעביר, אבל את התוכן אני לא בטוחה שניתן להעביר, ולכן הילדים היום יודעים על בית הספר הזה ואנחנו מתגאים בכל מה שאתם עושים ואומרים לכם שוב תודה על העשייה שלכם, ואם היית שומע בשדולה שתי הצגות של הפרויקטים על ידי התלמידים של היזמות הצעירה שקמה בתוך בית הספר "שבח מופת", היית גאה בכלל במדינה ולא רק בבית הספר, לכן אנחנו כולנו צריכים לתת את הגב והגיבוי לכל מה שקורה שם, ולעשות עדיין את הכול כדי שבית הספר ישאר באותו מקום איפה שהוא נמצא היום.
טלי פלוסקוב: זו היסטוריה, אדוני.
טלי פלוסקוב: אנחנו פשוט משנים היסטוריה.
קסניה סבטלובה: כבוד היושב ראש, אנחנו ישבנו לפני יותר משנה בוועדה הזאת איתך ודיברנו על סגירה של בית ספר אחר בשם "כפר עציון" בקריית אתא.
קסניה סבטלובה: אני בטוחה שאתה זוכר את הסיפור הזה.
קסניה סבטלובה: לא הייתה התגייסות כל כך מאסיבית ומרשימה כמו במקרה הזה, לצערי הרב.
קסניה סבטלובה: בית הספר הזה נסגר וסוף פסוק הוא שילדי העולים, מי שלמד שם, הם התפזרו לכל עבר, ונכון, הרוח הזאת, רוח ציונית, רוח של מצוינות, כל מה שאפשר היה באמת להשיג את המיטב מהילדים האלה, איננה קיימת.
קסניה סבטלובה: הם נוסעים יותר זמן, הם מצליחים פחות ואנחנו רואים את התוצאה הזאת.
קסניה סבטלובה: אנחנו רואים ילדים שנכשלים.
קסניה סבטלובה: המדינה מכשילה אותם, לא משהו אחר.
קסניה סבטלובה: ב-1 בספטמבר בשנה שעברה אנחנו התגייסנו כמה ח"כים ואנחנו עמדנו בהפגנה שהייתה ליד בית ספר "שבח מופת", וגם אז זה נשמע כמו משהו הזוי.
קסניה סבטלובה: לוקחים משהו שמצליח כל כך וגודעים אותו, וזה נראה, אדוני, כבוד היושב ראש, כמו שיטה שהיא שיטה קלוקלת, היא שיטה בעייתית מאוד של התנכלות דווקא לאלה שמצטיינים.
קסניה סבטלובה: זה לא מקרה ראשון, זה לא מקרה אחרון, ואנחנו דיברנו ולא פעם גם אנחנו התעכבנו על המקרה של "יוהנה ז'בוטינסקי", שגם שם הייתה בעיה של העברת תלמידים לפה ולשם וטרטור בלתי פוסק, וזה מה שהעיריות מתעקשות לעשות באישור של משרד החינוך.
קסניה סבטלובה: זה נראה לי כמו שיטה.
קסניה סבטלובה: אני לא אפליג בשבחי "שבח מופת", כי אתם יודעים את דעתי על בית הספר הזה.
קסניה סבטלובה: אני אוהבת אותו, יש לי חברים מבין חברי הסגל של המורים שמלמדים שם, והאומנות פה שאני רואה, זה גם הרבה בזכות טטיאנה ברשקוב שאני מכירה אותה היטב.
קסניה סבטלובה: נראה לי שמדינת ישראל שכל הזמן קוראת לנו להצטיין ולעודד ולהוביל קדימה, כי ככה אנחנו נוכל להצליח.
קסניה סבטלובה: מה יש לנו במדינה שלנו?
קסניה סבטלובה: מה שיש לנו זה המוח היהודי.
קסניה סבטלובה: את זה אנחנו צריכים לפתח.
קסניה סבטלובה: את הדברים האלה לוקחים וגודעים.
קסניה סבטלובה: אני פשוט אסכם בשני דברים.
קסניה סבטלובה: קודם כול, לא לוקחים דבר טוב שכבר קיים ונמצא ומעתיקים אותו, מעבירים אותם ומקשים ומטרטרים.
קסניה סבטלובה: לא מגיע להם, לא למורים, לא לתלמידים, ומי שאמר עכשיו, הם יסתדרו, סליחה, אני כאימא לילדים, אני יודעת היטב.
קסניה סבטלובה: זה נטל נוסף על ההורים.
קסניה סבטלובה: זה יפול על הגב של ההורים שגם הם לא באים משכבות הכי חזקות בחברה הישראלית.
יעקב מרגי: לא רק נטל, גם הקושי.
יעקב מרגי: אם אתם אומרים שהם נוסעים לשם וזה רחוק מציר תחבורה מרכזי, קושי.
קסניה סבטלובה: אז זה נטל נוסף, זה קושי נוסף, זו מעמסה נוספת.
קסניה סבטלובה: הילדים האלה, צריך לעזור להם ולא להיפך.
יעקב מרגי: קסניה, תודה.
יוליה מלינובסקי: אני אגלוש קצת להיסטוריה.
יוליה מלינובסקי: הסיפור עם "שבח מופת" התחיל מבחינתי לא בשנה הקודמת שרצו לסגור את בית הספר או לעשות משהו, זה התחיל עוד ב-2003.
יוליה מלינובסקי: אני הולכת מאוד רחוק בהיסטוריה.
יוליה מלינובסקי: יש פה אנשים שהם ביחד באותו מאבק, בחירות ראשונות שלי למועצת העיר חולון וראש העיר חולון, מר מוטי ששון החליט שהוא לא משחרר ילדי חולון ללמוד בבית ספר "שבח מופת".
יוליה מלינובסקי: כמה זה היה, לאון?
יוליה מלינובסקי: 30 ילדים, משהו כזה.
לאון קוגל: 28.
יוליה מלינובסקי: 28, יופי.
יוליה מלינובסקי: ואז, אני מזכירה, לפני 15 שנה, כאילו אנחנו נמצאים היום, אותו סיפור, ראש העיר מחליט, על גופתו, שהם כולם ילמדו בחולון ויש בחולון בית ספר מצוין.
יוליה מלינובסקי: אגב, בחולון יש 200,000 תושבים, זאת אומרת אותם 28 ילדים לא היו עושים הבדל מהותי.
יוליה מלינובסקי: זה כיתה, אולי אפילו פחות במימדים של חולון.
יוליה מלינובסקי: הוא לא משחרר אותם ללמוד בבית ספר "שבח מופת", אבל אז נכנסנו לעניין הזה, הרמנו הפגנות וצעקות, וזכרונו לברכה, חבר הכנסת יורי שטרן שהיה אז יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת.
יוליה מלינובסקי: אם אתה בטח זוכר, יורי שטרן, הוא היה אז יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת, הגיע להפגנות.
יוליה מלינובסקי: ראש העיר לא נתן לו להיכנס ללשכתו.
יוליה מלינובסקי: ככה זה מתנהל.
יוליה מלינובסקי: ראשי הערים חוששים מבית הספר הזה, חוששים שילדים יעזבו לשם.
יוליה מלינובסקי: בסופו של דבר לא מעניין אותם ילדים.
יוליה מלינובסקי: מעניין אותם תקצוב.
יוליה מלינובסקי: אני רק מנסה שתבינו שאני לא נמצאת פה סתם.
יוליה מלינובסקי: הנה, הרבה אנשים שאנחנו מכירים.
יוליה מלינובסקי: אני אחזור על משהו שגם קסניה דיברה.
יוליה מלינובסקי: אני זוכרת את היום הזה, 2001, 1.6.
יוליה מלינובסקי: אני זוכרת את הפיצוץ האדיר שאנחנו שמענו בחולון.
יוליה מלינובסקי: אני זוכרת איך אנחנו יצאנו באמצע הלילה, כל השכנים החוצה, כי לא הבנו מה היה שם.
יוליה מלינובסקי: אני מכירה את המשפחות של הילדים שהם גם חולוניים, שהילדים נהרגו, ואני מכירה משפחות לילדים שהם נכים בעצם, הם לא השתקמו במאה אחוז.
יוליה מלינובסקי: בית הספר הזה, במקום הזה איפה שהוא נמצא עכשיו, יש לזה חשיבות מוסרית.
יוליה מלינובסקי: היום כל הסיפור הזה, להעתיק את זה למקום אחר, זה היה שם, זה אותם ילדים.
יוליה מלינובסקי: יש שם זיכרון קולקטיבי לכל מה שהיה, ומאוד חשוב לשמור את הזיכרון הזה, ואם כבר בונים בית ספר חדש, אז שני דברים: א', משרד החינוך צריך לעשות סדר עם ראשי הרשויות, כי זו באמת תופעה שאני מכירה אותה כבר 15 שנה וזה לא בסדר בעליל, כי רק בודדים.
יוליה מלינובסקי: תגידו לבן שלי לקום ב-5:00 בבוקר או ב-6:00 בבוקר ולנסוע, הוא יגיד, רק התעוררתי.
יוליה מלינובסקי: זה רק ילדים שבאמת רוצים בכך.
יוליה מלינובסקי: דבר אחרון, אם כבר בונים בית ספר חדש, יש צורך בכך, אז יאכלסו אותם בילדים אחרים.
יוליה מלינובסקי: זה לא פסול, ותשאירו את המקום הקדוש הזה, הטוב הזה, המוסרי הזה, במקומו.
יוליה מלינובסקי: תודה, אדוני היושב ראש.
יעקב מרגי: ד"ר טטיאנה, בבקשה.
טטיאנה סוקולובסקי: אני הייתי בין המייסדים של בית הספר.
טטיאנה סוקולובסקי: עזרתי ליעקב מזגנוב לבנות את בית הספר שלנו.
טטיאנה סוקולובסקי: עכשיו אני כבר פנסיונרית, אבל אני מעבירה חוגים לילדים שרוצים ללמוד מתמטיקה ברמה גבוהה, ואני אומרת תודה רבה להנהלה של בית הספר שנותנים לי אפשרות לעשות עבודה כל כך מעניינת.
טטיאנה סוקולובסקי: כולם שמעו על הצלחות של בית הספר, 100% מאה אחוז בגרות, המון אנשים שעובדים בהייטק, אנשי מדע, ויש פרופסורים של הבוגרים שלנו ויש מהנדסים, רופאים ואנשי עסקים.
טטיאנה סוקולובסקי: ברור, זה שמעו, אבל אולי לא כולם שמעו על העבודה הענקית שעושה בית הספר עם ילדים מאוד חלשים, ילדים שבאים לבית הספר עם ציונים שליליים מבית ספר יסודי.
טטיאנה סוקולובסקי: יש המון ילדים כאלה.
טטיאנה סוקולובסקי: בטח כאלה, זה כמות יותר גדולה מכמות של גאונים, זה תמי ככה, ועבודה עם עולים חדשים, עבודה עם ילדים ממשפחות עניות, חד הוריות, ילדים בעצם שהיו בלי תקווה, אבל הם מקבלים אצלנו בגרות, מסתדרים בחיים ויוצאים מבית הספר עם המון חברים טובים.
יעקב מרגי: לאון קוגל.
לאון קוגל: שלום, אני מהנדס בתעשייה, אב לשניים.
לאון קוגל: אני בזמנו העתקתי מקום מגוריי מאזור ירושלים לפתח תקווה כדי ש"שבח מופת" יהיה בהישג תחבורה ציבורית, ואתם כבר מבינים שהתחבורה והנגישות זה נושא - - -
יעקב מרגי: אני לא בטוח אם שיפרת.
יעקב מרגי: מפתח תקווה לתל אביב, ירושלים-תל אביב נראה לי אותו זמן, אבל לא משנה, זה לא הדיון.
לאון קוגל: כי העיר יקרה מדי עבורנו.
לאון קוגל: זה העניין.
לאון קוגל: אתם כבר מבינים שזאת הסיבה מדוע אנחנו עולים על בריקדות כשמאיימים על בית הספר הזה.
לאון קוגל: אין שום דבר דומה בארץ, כי כל האחרים עובדים בשיטה מאוד פשוטה, קודם בוחרים את הכי חזקים ואחר כך נותנים להם הכי הרבה.
לאון קוגל: זה לא פלא שזה מצליח.
לאון קוגל: ב"שבח" עושים את הפוך.