GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ענבר-אייל עשהאל: הרגשתי שאני פשוט נמצא בשיעורים האלה ועושים אותם בשביל לסמן מעין וי כזה שעשינו את זה.
ענבר-אייל עשהאל: זה ממש בעייתי.
ענבר-אייל עשהאל: עוד משהו שהיוותה לי מצוקה מאוד גדולה, זה עניין השירותים שמוגדרים בבית הספר.
ענבר-אייל עשהאל: רציתי לתת לכם נקודה למחשבה, לחשוב איך זה להיות יום שלם בבית הספר ואתה לא יכול ללכת לשירותים, אין לך אפשרות ללכת לשירותים שמגיעים לך, מכל מיני סיבות כאלה ואחרות.
ענבר-אייל עשהאל: באותו בית ספר הייתי עם שירותים לא נגישים.
ענבר-אייל עשהאל: עוד משהו מאוד חשוב לציין, זה שבגלל שאין שיעורים מסודרים על מיניות, מגדר ועוד כל מיני נושאים מאוד חשובים, המילים "הומו", "קוקסינל", "לסבית" ועוד הרבה מילים נאמרות כעלבון ובהקשר שלילי.
ענבר-אייל עשהאל: זה נאמר ממש בין התלמידים ואפשר לשמוע את זה.
ענבר-אייל עשהאל: אני חושב שיש מצב שלכל אחד מאיתנו יצא לשמוע חברים אומרים אחד לשני "יא הומו" ודברים בסגנון.
ענבר-אייל עשהאל: ממש אירוע כזה שהתייחסו אלי בכינוי גנאי כביכול כלסבית, קרה לי הרבה פעמים כשהסתובבתי עם חברה מאוד טובה והסתובבנו ביחד.
ענבר-אייל עשהאל: אני חושב ויודע שמערכת החינוך מוכרחה לתת לתלמידים תכנים שהם מעבר למקצועות הליבה, תכנים שהם יכולים לעזור להם ויעזרו להם לעבור את התהליכים המורכבים שאנחנו בני הנוער עוברים במהלך שנות הלימוד במערכת החינוך.
ענבר-אייל עשהאל: אני יודע, וחשוב מאוד ליצור מרחב בטוח לכל התלמידים, מקום שהם יכולים לבטא את עצמם, מקום שהם יכולים להיות מי שהם בלי שאף אחד ישפוט אותם או יגיד להם מה אסור ומה מותר מבחינה של, הטבעת הזאת, סומנת בלידתך כנקבה?
ענבר-אייל עשהאל: אז אתה לא ללבוש איקס.
ענבר-אייל עשהאל: אני חושב ויודע שהגיע הזמן ליישם את זה ולמצוא אלטרנטיבות ורעיונות כדי שנוכל באמת להתאים את מערכת החינוך לכולם.
מירב בן ארי: חברת הכנסת שרן השכל, את רוצה להתייחס עכשיו?
שרן השכל: אני מעדיפה להשאיר זמן לדוברים שהגיעו בשביל להתארח איתנו בכנסת.
שרן השכל: זה היום שלכם, אז אנחנו פה כדי לשמוע ולסייע.
מירב בן ארי: זיו שרון, "אחווה סטודנטיאלית".
זיו שרון: שלום, קוראים לי זיו, אני סטודנטית שנה ראשונה למסלול קידום נוער ואני גם התחלתי השנה לקחת חלק ב"אחווה הסטודנטיאלית הגאה".
זיו שרון: ה"אחווה הסטודנטיאלית" מפעילה 20 אחוות ברחבי הארץ, מתל חי עד באר שבע.
זיו שרון: אני מרשה לעצמי להתחיל בסיפור אישי.
זיו שרון: אני יצאתי מהארון בכיתה י'.
זיו שרון: בתיכון שלי לצערי קיבלתי תגובות לא פשוטות, בוא נאמר ככה.
זיו שרון: בנות בכיתה שלי לא הסכימו להתלבש לידי בשיעורי ספורט וזה הגיע עד למצב שבכיתה י"א שלוש בנות בשכבה מעלי החליטו שזה בסדר לזרוק לי כיסא על הגב.
זיו שרון: פניתי לצוות החינוך בכמה וכמה פניות.
זיו שרון: מיותר לציין שהפניות שלי לא הועילו.
זיו שרון: גם חוש"ן הגיעו אלינו לבית הספר, פעילות מאוד יפה, אבל בסופו של דבר השאלות נשארו באוויר, שאלות של בורות גם מצוות החינוך וגם מהתלמידים.
מיכל רוזין: מקרה האלימות טופל?
זיו שרון: מקרה האלימות לא טופל.
זיו שרון: סיימתי תיכון, התגייסתי לצבא.
זיו שרון: גם שם חוויתי כל מיני הערות שקשורות לנטייה המינית שלי.
זיו שרון: סיימתי שירות מלא והחלטתי שאני נרשמת ללימודים, ונרשמתי ללימודים במכללת בית ברל שהיא מכללה לחינוך, למסלול קידום נוער.
זיו שרון: מכללות חינוך היום בארץ נחשבות כמכללות מאוד מקבלות, מאוד פתוחות, מאוד ליברליות בדעות שלהן וזה לא התגלה כמצב כל כך נכון.
זיו שרון: אספר לך קצת נתונים לפני שאני אמשיך על החוויה האישית שלי.
זיו שרון: בשנת 2017 נערך סקר אקלים של מכון המחקר של "איגי" בסיוע האחווה הגאה והוא נעשה בקרב מוסדות ומכללות להשכלה גבוהה.
זיו שרון: אני אציג לכם קצת נתונים: 26% מהסטודנטים והסטודנטיות הגאים חוו הטרדה מינית במסגרת המוסד להשכלה גבוהה בו הם לומדים.
זיו שרון: מספר זה גבוה פי 6.5 משיעור ההטרדות המיניות של כלל הסטודנטים בישראל.
זיו שרון: עוד נתון – רוב ההטרדות המיניות הן מצד סטודנטים אחרים, ואילו כרבע מהסטודנטים והסטודנטיות, שזה 24%, הוטרדו מינית על ידי איש סגל אקדמאי או מרצה.
זיו שרון: הטרדות מיניות דווחו בכל האוניברסיטאות.
אלעד גוטמן: אני רק אוסיף.
אלעד גוטמן: שלום, קוראים לי אלעד, אני מנהל את ה"אחווה הסטודנטיאלית הגאה".
אלעד גוטמן: כשאנחנו מדברים על קמפוסים לחינוך, אנחנו מדברים על הטרדות מצד אנשי סגל, של 50%.
קריאה: מדובר על סטודנטים להט"בים?
זיו שרון: כן, סטודנטים להט"בים.
זיו שרון: הכול מתייחס לסטודנטים להטב"ים, סליחה אם לא הבהרתי את זה בהתחלה.
זיו שרון: ההטרדות האלה דווחו בכל האוניברסיטאות וברוב המכללות המתוקצבות והלא מתוקצבות.
זיו שרון: רוב הסטודנטים שהוטרדו, חוו אלימות מצד סטודנטים או מרצים, לא פנו בנושא לממונים.
זיו שרון: 6% ציינו כי פנו לממונים על הטרדה מינית, אך התלונה לא טופלה.
זיו שרון: גם אני ישבתי השנה בקורס עם מרצה שהתייחס בנושא שלו לנוער בסיכון וכשהוא התחיל למנות אוכלוסיות הנמצאות במצבי סיכון, הוא לא מנה את הקהילה הגאה, וכשהרמתי את ידי וביקשתי למנות גם את הקהילה הגאה, הוא אמר שזה לא רלוונטי לשיעור.
זיו שרון: לא יכול להיות מצב כזה שאנחנו מגיעים למוסד, במיוחד מוסד להשכלה גבוהה לחינוך, ומרצה מרשה לעצמו לומר דבר כזה.
זיו שרון: עוד נתון מאוד מזעזע בעיניי.
זיו שרון: שניים מתוך שלושה חשופים ללהט"בופוביה, זאת אומרת שכל שני אנשים מתוך שלושה חשופים ללהט"בופוביה.
זיו שרון: זה נתון מזעזע.
זיו שרון: אני אישית חווה את זה אמנם פחות במכללה שבה אני לומדת, אבל אני עדיין חווה את זה ואני עדיין שומעת את ההערות בדיוק כמו שענבר אמר מקודם, גם "יא הומו", גם "יא לסבית".
זיו שרון: זה מופנה כלפי סטודנטים גם כהלצה וגם כלא הלצה.
זיו שרון: אני רוצה להתייחס למה שחבר הכנסת אמר מקודם, לצערי הוא לא נמצא פה לשמוע, אבל עדיין חשוב לי להתייחס.
זיו שרון: הכול מתחיל בהכשרה של הסגל.
זיו שרון: זה הרבה מעבר למורה תיכון.
זיו שרון: זה מתחיל במרצים ובסגל האקדמאי ובסטודנטים לחינוך.
זיו שרון: סטודנטים לחינוך שלא עוברים תכנים שקשורים לקהילה הגאה וללהט"
זיו שרון: בופוביה לא ידעו איך להתמודד עם זה אחר כך.
זיו שרון: זה מתחיל משם, ולכן מאוד חשוב קודם כול לפעול להכשרת סגל הוראה ולסטודנטים לחינוך ולסטודנטים בכלל בנושאים הקשורים לקהילה הלהט"בית וגם להגדיר גורמים רשמיים מקרב סגל בכיר שייתן מענה לצרכי קהילת הלהט"ב.
זיו שרון: האחווה הסטודנטיאלית הגאה עובדת מאוד חזק בהרבה מאוד תחומים ואנחנו מנסים ליצור קמפוס בטוח לקהילה הלהט"בית ברחבי כל הקמפוסים.
זיו שרון: אנחנו נמצאים בקושי רב.
זיו שרון: מאוד חשוב שתהיה לנו את התמיכה ושיוגדרו הנהלים שדיברנו עליהם, כי בלי זה אנחנו לא נוכל להתקדם לשום מקום.
מירב בן ארי: פלג בר-לב מארגון "מעברים".
פלג בר-לב: שלום, תודה רבה.
פלג בר-לב: שמי פלג, אני אשת חינוך ורכזת חינוך והסברה בעמותת "מעברים" לקהילה הטרנסית.
פלג בר-לב: אני רוצה להציג קודם כול קצת רקע, בקצרה.
פלג בר-לב: תלמדים טרנסג'
פלג בר-לב: נדרים חשופים לאפליה ונמצאים במצוקה חמורה גם ביחס לשאר הקהילה הגאה.
פלג בר-לב: רק לשם כמה נתונים: 39% נעדרים באופן קבוע ממסגרות חינוכיות, למעשה מצבים של נשירה.
פלג בר-לב: יש מצבים מאוד נפוצים של דחיקה לזנות.
פלג בר-לב: אין לי את הנתון כרגע מולי, אבל פי 20 ומשהו מהשיעור הכללי באוכלוסייה, ו-41% ניסיונות אובדניים.
פלג בר-לב: מחקרים מראים שהמצב הזה מחמיר עוד יותר במקרים של יחס לא הולם בבית הספר.
פלג בר-לב: כשאני מדברת על יחס לא הולם, בקהילה הטרנסית מדובר על יותר מקבלה ותכנים חינוכיים שיעזרו לפתור את זה.
פלג בר-לב: יש מיומנויות שצריכות להיות לצוותי החינוך, למשל מה שדובר פה, לפנות בשם הנכון, בפנייה המגדרית הנכונה, לשון זכר, לשון נקבה או פנייה אחרת.
פלג בר-לב: יש פתרונות שהמערכת צריכה לתת למצבים פרקטיים, למשל שימוש בשירותים.
פלג בר-לב: בהקשר של הפתרונות, אני רוצה קודם כול להודות לשפ"י שבאמת מקדמים את הקהילה ומנחים בתי ספר בנושא התנהלות עם הקהילה הטרנסית, אבל זה לא מספיק.
פלג בר-לב: אנחנו רוצים שיהיו נהלים מחייבים.
פלג בר-לב: כמו שנעשה במספר מדינות בארצות הברית וגם בארץ, בצה"ל, נהלים מחייבים בנוגע להתייחסות לקהילה הטרנסג'נדרית במערכת החינוך.
פלג בר-לב: אנחנו מבקשים שיהיו הכשרות.
פלג בר-לב: כאן אני רוצה להודות גם לשפ"י כמובן וגם ללשכה של טובה בן-ארי, של חוק זכויות התלמיד, שמקדמים את הנושא של הכשרות בנושא הקהילה הטרנסית, אבל זה לא מספיק.
פלג בר-לב: אנחנו צריכים השתלמויות והכשרות נוספות בעיקר למנהלים, ליועצות, לצוותים בכירים וכמובן במוסדות הכשרה להוראה, לפתור את הבעיה מהשורש.
פלג בר-לב: אנחנו מבקשים שהפתרונות האלה יווצרו בשיתוף ארגוני הקהילה הטרנסית.
פלג בר-לב: יותר מדי פעמים מקשיבים לאנשי מקצוע שמדברים על הקהילה הטרנסית ולא לאנשים הטרנסיים עצמם שיודעים הכי טוב מה הצורך שלהם ומה הזהות שלהם, ואנחנו מבקשים באמת להיות שותפים בתהליך הזה של מציאת הפתרונות ושהוא יקודם.
פלג בר-לב: תודה רבה.
מירב בן ארי: תהל"ה, את רוצה להתייחס?
ניטה קלאוזנר: שמי ניטה קלאוזנר מתהל"ה, ארגון תמיכה להורים של הקהילה הגאה.
ניטה קלאוזנר: קודם כול אני רוצה לברך את חברת הכנסת בן ארי.
ניטה קלאוזנר: אני מאוד שמחה, כי אני יושבת פה כבר כמה שנים כמו שאת יודעת.
ניטה קלאוזנר: העלינו המון בעיות במשך השנים האלה ואני מתחילה לשמוע פתרונות, ופתרונות טובם, וזה מאוד משמח אותי.
ניטה קלאוזנר: אני רוצה להתחיל באופטימי באמת ולהגיד תודה גם לך, גם לשפ"י ולכל מי שעובד פה מטעם הקהילה, כי אני חושבת שבאמת נעשית עבודה ורואים אותה בשטח.
ניטה קלאוזנר: עכשיו אני רוצה להתייחס למה שעוד יש לעשות.
ניטה קלאוזנר: מה שחשוב לדעתי זה כמה דברים.
ניטה קלאוזנר: אני קוראת להם הנבטה, התרמה, הטמעה, חשיפה, מידע ותמיכה, ואני אפרט.
ניטה קלאוזנר: הנבטה זה להתחיל מגיל הגן, זאת אומרת באמת להתחיל מהגילאים הכי קטנים, שיש לנו את פינת הבובות ופינת המכוניות, שיש לנו את הסיפורים, שיש לנו את האחות והרופא, אימא במטבח ואבא בעבודה, להתחיל מהגילאים הכי קטנים.
ניטה קלאוזנר: התרמה – דיברה על זה זיו לפני רגע.
ניטה קלאוזנר: הכנת הצוותים מהסמינר, הכנת העובדים הסוציאליים, הכנת המורים.
ניטה קלאוזנר: לנו כתהל"ה מאוד קשה להיכנס לסמינרים לדבר על החוויה של ההורות של הומואים, של טרנסג'נדרים, של בי-סקסואליים, של לסביות, של ג'נדרקוורים.
ניטה קלאוזנר: יש לי חברה בסמינר דוד ילין שהיא מרצה בכירה, אז כל שנה היא מכניסה אותי למסלול שלה ואני נכנסת ואני מדברת ואני רואה איזה אפקט יש לזה למורים הצעירים.
ניטה קלאוזנר: אני באה עם הסרטים של תהל"ה, אני מראה את היציאה מהארון.
ניטה קלאוזנר: יש לנו סרטונים שנקראים "הולך ומשתפר", אני מספרת את הסיפור האישי שלי.
ניטה קלאוזנר: יש לי שני בנים שהם שניהם הומואים ואני מספרת את הסיפור האישי והם שואלים אותי שאלות והאנשים האלה אחר כך יצטרכו לטפל בילדים שיצאו מהארון, ולכל ילד יש שני הורים מאחוריו.
ניטה קלאוזנר: יכול להיות שזה שני הורים מאותו מין, יכול להיות שזה שני הורים ממין אחר, יכול להיות שזו אם חד הורית או אב חד הורי, אבל הם יצטרכו לטפל גם בילד וגם להתמודד עם ההורים שלו.
ניטה קלאוזנר: הם צריכים כלים בידיים.
ניטה קלאוזנר: הטמעה – הטמעה בחומר הלימוד, אם זה בהיסטוריה, אם זה בספרות, אם זה באומנות.
ניטה קלאוזנר: 10% מהאוכלוסייה שלנו היא אוכלוסייה גאה.
ניטה קלאוזנר: יש לה היסטוריה, יש לה אומנות, יש לה ספרות.
ניטה קלאוזנר: הבן שלי עושה עכשיו דוקטורט בארצות הברית בלימודי מגדר ותקשורת.
ניטה קלאוזנר: אני לומדת ממנו כל הזמן.
ניטה קלאוזנר: אני רואה כמה שהנושא הזה עשיר והיסטורי לעומק.
ניטה קלאוזנר: למה זה לא מוטמע בתוכנית הלימודים?
ניטה קלאוזנר: חשיפה – חשיפה לסיפורים אישיים בבתי הספר, להכיר את ההומו הראשון שלי, להכיר את הטרנסית הראשונה שלי, להכיר את ההורה הראשון שלי.
ניטה קלאוזנר: ההורים גם צריכים שתהיה להם כתובת לפנות אליה.
ניטה קלאוזנר: למי הם יפנו?
ניטה קלאוזנר: מידע – בכל בית ספר לדעתי צריך להיות איזשהו אדם אחד שמרכז את הנושא הזה.
ניטה קלאוזנר: גם אם לא כל המורים יכולים לדבר על זה, שיהיה אדם אחד שיודעים שאפשר לפנות אליו, אם זאת היועצת, אם זאת הפסיכולוגית, מישהו שיהיה לו דגל הגאווה בחדר.
ניטה קלאוזנר: אני עובדת בבית ספר תורני כמטפלת רגשית.
ניטה קלאוזנר: בחדר שלי יש דגל גאווה בחדר.
ניטה קלאוזנר: הילדים שואלים אותי, מה זה.
ניטה קלאוזנר: אני מסבירה להם.
ניטה קלאוזנר: אני גם מספרת על הילדים שלי.
ניטה קלאוזנר: כל המורים יודעים, המנהל שלי יודע, ויודעים שאפשר לפנות אלי בנושאים האלה, והם שואלים אותי, את צועדת במצעד הגאווה?
ניטה קלאוזנר: מה, כולם הולכים שם ערומים?
ניטה קלאוזנר: אני מספרת.
ניטה קלאוזנר: אני חושבת שהמגע האישי הזה, זה מה שיוצר את השינוי.
ניטה קלאוזנר: חשוב לדעת שמאחורי כל נער או נערה, ילד או ילדה שיוצאים מהארון, עומדים זוג הורים, וזאת התמיכה הכי טובה שיש לילדים האלה.
ניטה קלאוזנר: יש לנו אחר כך את הארגונים, אבל קודם כול יש לנו את אבא ואימא או אבא ואבא או אימא ואימא, כמו שאמרתי, איזה הרכב משפחתי שלא יהיה, וההרכב המשפחתי הזה נותן את היציבות, מונע את האובדנות שאנחנו מכירים אותה מהקהילה, אני לא צריכה לחזור על הנתונים כי כולם יודעים אותם, את ההתדרדרות לרחוב, לסמים, לזנות, ואנחנו תהל"ה, נותנים את הצמיחה.
ניטה קלאוזנר: יש לנו 16 קבוצות תמיכה ברחבי הארץ ומה שאנחנו מבקשים וזאת הבקשה שלנו, פתחו את השער, פתחוהו רחב, עבור תעבור בו שרשרת זהב.
ניטה קלאוזנר: זוכרים את קדיה מולודובסקי, את השיר הזה?
ניטה קלאוזנר: אנחנו מבקשים שהשרשרת שלנו, תהל"ה, חוש"ן, "איגי", כל מי שמספר את הסיפור, נוכל לעבור.
ניטה קלאוזנר: תפתחו לנו את השער כמו שאתם עושים עכשיו.
ניטה קלאוזנר: תמשכו.
ניטה קלאוזנר: שפ"י, תודה.
מירב בן ארי: מקסימה.
מירב בן ארי: כל שנה מקסימה מחדש.
מירב בן ארי: חברת הכנסת מיכל רוזין, אתה רוצה להתייחס?
מירב בן ארי: בבקשה גבירתי.
מיכל רוזין: אני רוצה קודם כול להגיד בוקר טוב, עוד מעט צהריים טובים.
מיכל רוזין: אנחנו פה מהבוקר ביום השלישי של יום קהילת הלהט"ב, ובאמת האושר והגאווה ממלאת את הלב.
מירב בן ארי: סליחה, אני מבקשת שתשימו לב שאנחנו באנו עם צבעים שונים של הדגל.
מירב בן ארי: לא כל הח"כיות זרמו.
מירב בן ארי: יש ח"כית אחת שהולכת תמיד עם שחור, אנחנו אוהבים אותה, לא קשור, אבל הקפדנו על הדגל היום.
מיכל רוזין: חסרה לנו צהובה, אז אם מישהו עם צהוב, תצטרפו.
מיכל רוזין: הצטרפתם למועדון הח"כיות.
מיכל רוזין: אני באה עכשיו מדיון אחר באמת, ואימא ממועדון הלביאות סיפרה על התהליך שהיא עברה עם הבת שלה בבית ספר.
מיכל רוזין: מעבר לזה שבאמת כל הסיפורים הם כל כך מרגשים, אבל התסכול הזה שבעצם אין מודעות, אין ידע, אין כלים.
מיכל רוזין: את נמצאת בתוך ריק שלם שלא יודע לא לסייע לילד, לא לסייע להורים, לא רואה את הדברים, לא יודע לתת כלים בשום מקום, בשום אחת מהרשויות, בשום אחת מהכתובות, לצערי הרב.
מיכל רוזין: כל מה שאנחנו שומעים, אני חייבת לומר, הוא לא זר לי כהורה, הוא לא זר לנו, למי שהילדים.
מיכל רוזין: כולנו חווינו הרבה פעמים, זרות, אחרות, אלימות, אבל אין לתאר בכלל כשזה מופנה כלפי קהילת הלהט"ב.
מיכל רוזין: זה מגיע בעוצמות הרבה יותר גדולות, הרבה יותר גבוהות, וכל דבר מתרגם למקום הרבה יותר קשה.
מיכל רוזין: הרי יש אלימות בכל מערכת החינוך, אלימות קשה לצערי, שלא מטופלת ברוב המקרים, לכן שאלתי אותך אם היא מטופלת.
מיכל רוזין: בוודאי ובוודאי כשמדובר בקהילת הלהט"ב.
מיכל רוזין: כל שוני בילדות, כל שוני במערכת החינוך מייצר מקום מאוד קשה, בין אם אלימות פיזית, מילולית, נידוי, הרחקה, מאוד קשה בוודאי כשזו סוגיה שלא מטופלת, שלא מוכרת, שאין לה מודעות.
מיכל רוזין: כל הנושא של באמת להעלות את המודעות בקרב מורים, מורות, יועצות חינוכיות.
מיכל רוזין: זה כל כך חשוב מה שסיפרת, שאת יושבת שם עם דגל הגאווה.
מיכל רוזין: זה המון.
מיכל רוזין: זה עולם ומלואו.
מיכל רוזין: זה יכול להציל נפשות.
מיכל רוזין: זה יכול להציל ילד שנכנס ורואה את הדגל, גם אם הוא לא שואל כלום, גם אם הוא לא מבקש מידע.
מיכל רוזין: עצם ההכלה הזו, זו ההכלה הראשונית שהוא מקבל, זה המקום הראשון שהוא אומר, אוקי, פה יש לי כתובת ופה אני בטוח, ומה שאתם עושים, מדהים, כל הארגונים שנמצאים ופועלים.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר דבר אחד.
מיכל רוזין: אנחנו יכולים לעשות עבודה מדהימה והארגונים עושים עבודת קודש, אני לא נוהגת להגיד את המילה הזאת.
מיכל רוזין: אנחנו חייבים לתקצב אותם.
מירב בן ארי: את לא היית בהתחלה של הדיון.
מיכל רוזין: אני יודעת מה כבר תוקצב.
מיכל רוזין: אני יודעת שאת עושה רבות בעניין הזה.
מירב בן ארי: דיברנו על זה בהתחלה.
מיכל רוזין: אוקי, אני מתנצלת, אנחנו באמת להקת מעודדות/חימום/סגירה, לכל ועדות.
מיכל רוזין: אנחנו מנסים להגיע לכל הוועדות שמתקיימות ובאמת העניין הזה של תקצוב, של ספר החוקים, יש עבודה משמעותית, אבל בסוף צריך לשנות ואני קוראת לך להצטרף אלי.
מירב בן ארי: אני בינתיים מזרימה כספים.
מיכל רוזין: משפט לסיכום ואני עוברת לוועדות הבאות.
מיכל רוזין: תצטרפי אלי להצעת החוק שמחייבת הכשרה של כל פרחי ההוראה וכל פרחי הרפואה וכל מי שעובד בעבודה סוציאלית וכל מקום שמטפל ורואה אנשים ובעיקר ילדים חייב לעבור הכשרה.
מיכל רוזין: אין דבר כזה שאתה מסיים תעודת הוראה ולא קיבלת שום הכשרה לראות את הקהילה, לראות את הילדים ולמנוע כמובן דברים קשים.
מיכל רוזין: אני קוראת לך להצטרף אלי, אני בטוחה שתעזרי לי לעבוד.
מירב בן ארי: "חברותא" - הומואים דתיים, מי מדבר?
משה: משה.
משה: אני חבר ועד בארגון "חברותא", מורה בחינוך הממלכתי, בעבר, ובחינוך המיוחד היום.
משה: אני רוצה לדבר שתי נקודות על החינוך הממלכתי-דתי.
משה: הנקודה הראשונה היא שצריך לחדד את הנהלים בנוגע לתלמידים ותלמידות מהקהילה הלהט"בית.
משה: לא יתכן שקורה מצב שמורים בחינוך הממלכתי-דתי מפנים תלמידים לטיפולי המרה ועוד תוך איום שאם הם לא ילכו לטיפולים האלה, אז הם יחשפו אותם להורים.
משה: זה מקרים שקורים.
משה: עוד מקרה שהגיע לידיי זה שבשיבה תיכונית נער שיצא מהארון הורחק מהפנימייה כי אמרו לו בהנהלה שברגע שהוא יצא מהארון, הוא לא יכול להיות בפנימייה של הישיבה, וזה דבר שאסור שהוא יקרה.
משה: מורים, מחנכים, מנהלים בחינוך הדתי צריכים לדעת איך להתנהל מול התלמידים האלה.
משה: זה דבר שאסור שהוא יקרה.
משה: זו נקודה ראשונה.
משה: נקודה שנייה זה לגבי הכתובת.
משה: בחינוך הממלכתי גם למורים וגם לתלמידים ברור שיש להם כתובת.
משה: יש את "איגי", יש את חוש"ן שעושים פעילויות בתוך בתי הספר.
משה: בחינוך הממלכתי-דתי זה לא קורה.
משה: אם יש פעילויות, זה של שב"ל, המקבילה הדתית של חוש"ן.
משה: אם יש פעילויות זה לצוותים חינוכיים ולא לתלמידים.
משה: התלמידים בכלל לא נחשפים, לא התלמידים ולא המורים לא נחשפים לזה שיש ארגונים דתיים ב"איגי", שיש ארגונים בבית הפתוח, שיש בכלל את הארגונים הדתיים "חברותא" ו"בת קול".
משה: אני אשמח אם יהיה איזשהו מסמך מטעם משרד החינוך שיעבור לצינורות של מורים ומורות בחינוך הדתי שירכז בתוכו איזשהו כתובות שיוכלו להפנות תלמידים ומורים למקומות האלה, שגם התלמידים לא יהיו לבד וגם המורים ידעו שיש להם למי לפנות, גם לארגונים הדתיים וגם לקבוצות הדתיות ב"איגי" ובבית הפתוח.
מירב בן ארי: עפרי שמש, נער טרנסג'נדר.
עפרי שמש: היי, שמי עפרי, אני טרנסג'נדר, מחר בן 17.
עפרי שמש: תודה רבה.
עפרי שמש: לומד בכיתה י"א בתיכון בן גוריון בפתח תקווה.
עפרי שמש: רציתי לספר קצת את הסיפור האישי שלי.
עפרי שמש: יצאתי מהארון לפני בערך שלוש שנים, קצת פחות, בסוף כיתה ח'.
עפרי שמש: בתחילת כיתה ט' רציתי לצאת מול תלמידי בית הספר.
עפרי שמש: אני אישית לא חששתי מהתגובה.
עפרי שמש: כן חששתי אבל ידעתי שהתלמידים, הכרתי אותם באופן אישי, ידעתי שהם יהיו אנשים מקבלים.
עפרי שמש: הכרתי אותם בצורה יותר מעמיקה מצוות בית הספר.
עפרי שמש: צוות בית הספר בטענה שהם מפחדים עלי, לא נתנו לי לצאת מהארון.
עפרי שמש: הם חסמו אותי.
עפרי שמש: הם אמרו לי במילים אלו, אתה לא יוצא, אתה נשאר בארון.
עפרי שמש: זה היה כל כך קשה, אחרי שכבר עשיתי את זה למשפחה ויצאתי ואמרתי.
עפרי שמש: אין דבר כזה להגיד לילד, אתה לא יכול.
עפרי שמש: אני אישית חושב שלהגיד לילד, אתה לא יכול, זה יחסום לו את כל העולם.
עפרי שמש: זה כאילו שמו לי כיסוי עיניים.
עפרי שמש: זה היה חודשיים, שלושה חודשים של סבל מתמשך וכאב שהחברים הקרובים שלי כבר יודעים ופונים אלי בזכר וכל הילדים לא מבינים מה קורה.
עפרי שמש: כל השאר לא מבינים מה קורה, וזה פשוט משהו שהוא לא מתקבל לדעתי, שאין דבר כזה להגיד לך לא.
עפרי שמש: גם בהמשך השנה, גם אחרי שיצאתי בלי רשות, אגב, בית הספר, עשיתי את זה לבד גם אחרי שלא הסכימו לי.
עפרי שמש: אמרתי, טוב, זה לא בשבילי, יצאתי בכל זאת מהארון וכעסו עלי.
עפרי שמש: זה לא היה לא נעים לא לי ולא להם כי היה בעצם חיכוך בינינו, אבל עברנו את זה.
עפרי שמש: בטיול השנתי בערך כשלושה חודשים אחר כך לא נתנו לי להיכנס לשירותים של הבנים.
עפרי שמש: זה היה בכלל חוויה מאוד לא נעימה.
עפרי שמש: אני אפילו לא צריך לפרט על זה.
עפרי שמש: זה לא הגיוני שבן אדם שרוצה ללכת להתפנות, לא יכנס לשירותים שמתאימים לו, כי בשירותים של הבנות אני חייב להגיד שהנראות שלי יחסית גברית ונראיתי גם ככה גם לפני שלוש שנים.
עפרי שמש: היו עוד בתי ספר שלא מכירים אותי ואם הייתי נכנס לשירותים של הבנות, זה היה פשוט נראה מוזר, ולהתלקח, לא התקלחתי בטיול הזה, נשארתי מסריח עד הבית.
עפרי שמש: לקח לי המון זמן לאזור אומץ ולהיכנס לשירותים של הבנים בלי רשות, כי פחדתי שיכעסו עלי, שיגידו לי, לא, אתה לא יכול, ואמרו לי את זה, אבל מאחר ואני קצת דעתן, עושה הרבה דברים שאומרים לי לא לעשות.
עפרי שמש: כשעליתי לתיכון החוויה השתנתה מקצה לקצה.
עפרי שמש: התיכון שלי הוא תיכון כל כך מקבל והוא כל כך מדהים והיו אצלנו חוש"ן ו"איגי" והגיעו כל כך הרבה ארגונים והיה מדהים.
עפרי שמש: החוויה שלי כרגע היא עדיין מדהימה.
עפרי שמש: בבית ספר שלי זו לא שאלה מה אני, אני רשום כזכר, אבל עוד משהו שאני רוצה להגיד, מבחינת מערכת המשו"ב, אני בטוח שהיא מוכרת לכולם, אני רשום כנקבה.
עפרי שמש: התעודה שלי מודפסת כנקבה.
מירב בן ארי: כן, על התעודות אנחנו יודעים.
מירב בן ארי: אנחנו מטפלים גם במשו"ב.
עפרי שמש: זו נקודה גם חשובה שרציתי להגיד.
מירב בן ארי: זו נקודה חשובה מאוד.
מיכל רוזין: ביקורת המדינה דנה בזה עכשיו.
עפרי שמש: זה מאוד מקשה.
עפרי שמש: גם להסתכל על זה, זה קשה המחנכת שלי אומרת לי, אני לא יכולה להקריא לך את זה, כי קשה לי.
עפרי שמש: אני לא מקריאה לך את זה.
עפרי שמש: לא הקריאה לי, מחקה לי בטיפקס גם מה שאפשר.
עפרי שמש: זהו, תודה רבה.
מירב בן ארי: תודה עפרי.
מירב בן ארי: בל אגם, בבקשה.
בל אגם: אהלן, מה עניינים?
בל אגם: התגעגעתם אלי?
מירב בן ארי: עכשיו אנחנו יכולות לצפות בך בטלוויזיה שאת בגולדסטאר.
בל אגם: נכון.
מירב בן ארי: עשיתי לה קידום.
בל אגם: עשית לי כי יהיו יותר צופים עכשיו.
מירב בן ארי: אנחנו גם התחרינו ונכשלנו כישלון - - -
בל אגם: היה לנו משחק נגד חברות הכנסת.
קריאה: מירב, אפשר לשבת לידך?
מירב בן ארי: באת בדיוק בזמן שהתחלנו לדבר על כדורגל.
מירב בן ארי: אגב, אני רוצה גם להגיד שהכישלון היה רק בגלל שהייתי בהיריון.
מירב בן ארי: אם לא, הייתן מפסידות.
קריאה: היריון זה לא מחלה.
מירב בן ארי: נכון, אבל פשוט יש לי כדור בבטן, אז זה קצת מפריע לי לרוץ עם שני כדורים.
מירב בן ארי: פעולה פשוטה.
מירב בן ארי: אפילו לגבר זה נראה לי קשה.
בל אגם: הייתן מעולות, אין ספק.
בל אגם: קודם כול אני רוצה להגיד צהריים טובים לכולם ושלום לחברותיי, חברות הכנסת ולך שנכנסת כאן, שלום גם לך.
בל אגם: לארגון "איגי" שהוא הבית שלי, לכל שאר הארגונים, ל"מעברים", חוש"ן, לכל מי שנמצא כאן, גם לאימהות המדהימות האלה שמרגשות מאוד.
בל אגם: אם יש משהו שאני באמת שמחה, אני כבר שלוש שנים נמצאת כאן אתכם בכנסת.
בל אגם: אם יש משהו שמאוד מרגש אותי, שבאמת, אני חייבת להגיד את זה, הקהילה הטרנסית לפני בערך שלוש שנים הייתה נמצאת מאחורי הקלעים.
בל אגם: היא לא הייתה נמצאת איפה שהקהילה ההומו-לסבית.
בל אגם: בשלוש שנים האלה אפשר להגיד שלאט-לאט עם מונולוגים נכונים ועם זהירות כמו שצריך, הקהילה הטרנסית נמצאת במרכז הבמה.
בל אגם: היא שחקן מאוד חשוב היום בקהילה ואני מברכת על זה ומאוד שמחה.
בל אגם: אני באמת רואה שבשלוש שנים האלה יש שינוי עוצמתי לקהילה שלנו, וזה מחמם לי את הלב.
בל אגם: אני חושבת שזה גם בזכותכם, וגם את, מירב, שבאמת מלווה אותי המון ונמצאת שם בכל הדרך ביחד, אז תודה גם על זה.
בל אגם: מעבר למשרד החינוך שזה מאוד חשוב מה שקורה שם, אני חושבת שלא פחות חשוב תמיד גם התקציבים ומה שהארגונים הגאים צריכים.
בל אגם: אני רוצה להקריא משהו קצר שקיבלתי מאחת החניכות שלנו מ"איגי", שהיא גם נמצאת בקבוצות הטרנסיות וגם אני מלווה אותה אישית כבר שלוש שנים ונפרדנו בימים האחרונים כי היא מתגייסת, והיא מתגייסת בתור בחורה, בתור נקבה, שזה דבר ענק ואני שמחה על זה, והיא כתבה לי משהו כזה.
בל אגם: היא רשמה לי: "היי בל, לא יצא לנו לדבר בזמן האחרון כי נפרדנו, אבל רציתי להגיד לך משהו שיושב לי על הלב וחשוב לי להגיד אותו.
בל אגם: כשהגעתי לארגון "איגי", הגעתי בן אדם מאוד עצוב.
בל אגם: כשהגעתי אלייך בפעם הראשונה ונפגשנו, הייתי מבולבלת ואבודה.
בל אגם: לאט-לאט גרמת לי להיפתח, בנית לי את הביטחון, עזרת לי להשתקם מבחינה נפשית וחברתית, להתחבר לעצמי ולאמת שלי, לא למהר לקחת החלטות פזיזות.
בל אגם: הדרכת אותי והדרכתם אותי ב"איגי" ועזרתם לי בכל מה שהייתי צריכה.
בל אגם: הופעת בחיים שלי כמו מלאך משמיים.
בל אגם: לא היית חייבת לעשות את זה וגם "איגי" לא היה חייב להיות שם.
בל אגם: לרגע לא נתת לי להרגיש שאני מטרידה אותך או שאני עול עלייך.
בל אגם: הרבה כלים שנתת לי על הדרך, והאופטימיות שבה את מסתכלת על החיים, ילוו אותי ויתנו לי תקווה גם ברגע של שבירה וייאוש.
בל אגם: אני בטוחה שעוד יצא לנו להיפגש, אבל אני באמת רוצה וחשוב לי להגיד לך תודה מכל הלב.
בל אגם: אתם ארגון מדהים ואת בן אדם מדהים ואני מודה לכם על זה שנתתם לי להתחבר לעצמי.
בל אגם: בזכותך אני חיה עכשיו את התקופה הכי מאושרת בחיים שלי.
בל אגם: אני מגשימה את עצמי חברתית, אני מאמינה בעצמי ובחיים שלי ואני שמחה שאני טרנסג'נדרית".
בל אגם: זה הדבר שחשוב, זה שהארגונים ימשיכו לפעול ולקבל תקציבים.
בל אגם: עוד משהו שהוא חשוב, אני שומעת את עצמנו המון פעמים מדברים ומבקשים עזרה מהרווחה או ממשרד החינוך או דברים כאלה.
בל אגם: אני מרגישה שעדיין הקהילה הטרנסג'נדרית צריכה להיות יותר לוחמנית ויותר חזקה ולהיות פחות מתנצלת ופחות מרגישה שאנחנו צריכים עזרה או צריכים שיתמכו בנו.
בל אגם: חשוב לי שקודם כול הקהילה הטרנסג'נדרית תהיה לוחמת בעצמה ותעמוד בעצמה על הרגליים ולא תבקש עזרה, אלא קודם כול תעזור לעצמה במלחמה שלה ולא תפחד להיות היא.
בל אגם: זה הכול.
בל אגם: תודה רבה.
מירב בן ארי: תודה רבה, בל.
מירב בן ארי: שירלי דה-גרציה פישמן, מייסדת ומנהלת מועדון - - -
שירלי דה גרציה: "מועדון הלביאות של ברית האימהות".
מירב בן ארי: אוקי, בבקשה שירלי.
שירלי דה גרציה: שמי שירלי, אני אימא לבן טרנסג'נדר בכיתה א', עשה את זה המעבר החברתי בשנה שעברה בגן חובה.
שירלי דה גרציה: בנוסף, אני ייסדתי ומנהלת כעת מועדון לאימהות לילדים טרנסג'נדרית, אימהות גאות, בטווח הגילאים 7 עד 24.
שירלי דה גרציה: מתוקף התפקיד הזה יש לי איזושהי יכולת הסתכלות רחבה על הרבה מאוד מקרים.
שירלי דה גרציה: אנחנו 30 משפחות במועדון ואני יכולה לספר שכרגע בהיעדר הגנה מהמדינה, מחייבת ממשרד החינוך בבתי הספר, זה מאוד תלוי מצבו של ילד או תלמיד טרסנג'נדר, מאוד תלוי בכל כך הרבה משתנים שלצערנו לא כולם תמיד פועלים לטובת התלמידים.
שירלי דה גרציה: צריך להבין שזו חובה של מערכת החינוך לספק מרחב בטוח ומוגן לכל התלמידים שלה, גם לתלמידים לא קונפורמי-מגדרית.
שירלי דה גרציה: במקרה של ילדים, במיוחד מדובר הרבה פעמים במצבים ממש חמורים של חיים ומוות, אנחנו כאימהות מוצאות את עצמנו ועל אף התמיכה, הילדים שלנו עוד במצב קצת יותר טוב מילדים אחרים שאין להם תמיכה משפחתית ואסור להזניח אותם ואסור לשכוח אותם.
שירלי דה גרציה: אנחנו נמצאות הרבה פעמים בחרדה מתמדת מאובדנות שקשורה ישירות פעמים רבות במקומות שבהם הילדים נפגשים בעל כורחם.
שירלי דה גרציה: חוק חינוך חובה, רוצים להתפתח, רוצים לשגשג, רוצים להצליח בחיים ונדרשים ללמוד במסגרות, רובן ציבוריות.
שירלי דה גרציה: יש נהירה למי שיכול, מסגרות פרטיות.
שירלי דה גרציה: אני חושבת שזו תעודת עניות למשרד החינוך אם זה המצב.