GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זאב גולדבלט: כשבכיתה אחת לומדים 34 עד 40 תלמידים, חלקם משולבים כבעלי צרכים מיוחדים, ואין הכשרה אמיתית לכל סגל המורים, זה יוצר מציאות שבה כולנו מפסידים.
יעקב מרגי: דורנר.
יעקב מרגי: העיקר אמרנו דורנר.
<זאב גולדבלט: גם התלמיד המשולב לא זוכה לתמיכה שהוא צריך בכיתה המשולבת, גם תלמידי הכיתה האחרים נפגעים כתוצאה מזה.
<זאב גולדבלט: המורים, שלא קיבלו את ההכשרה, מתוסכלים.
<זאב גולדבלט: אחד הדברים שיקרו להם זה שאחוז הנשירה ילך ויגדל.
<זאב גולדבלט: התוצאה הנוספת זה שמסלילים את תלמידי החינוך המיוחד חזרה לחינוך המיוחד, לא לשילוב.
<זאב גולדבלט: עכשיו, הניתוק בין מעמד הרשויות בוועדת הזכאות, כשנציג הרשות, אותו אגף חינוך - -
יעקב מרגי: אין ניתוק.
יעקב מרגי: הוא לא יושב ראש.
<זאב גולדבלט: זו בדיוק הנקודה.
<זאב גולדבלט: הוא אמור להכיר את התלמיד ברמה האישית, את כל ההתפתחות שלו לאורך השנים.
<זאב גולדבלט: אם אין את זה, זה יוצר בעיה אמיתית ופגיעה ממשית בילד.
<זאב גולדבלט: כשלא מקבלים את החלטת ההורים ומערערים עליה, רצוי שזה יעלה בהרכב שונה מהוועדה שדנה וקיבלה את ההחלטה.
יעקב מרגי: תשאירו את זה לדיון המהותי.
<זאב גולדבלט: הכשרת המנהלות או המנהלים והצוותים ברמה הגבוהה ביותר.
<זאב גולדבלט: אם אנחנו רוצים לאמץ את המתווה הפיני שכולנו אוהבים בשנים האחרונות להעלות, אז בפינלנד כמעט ולא קיים חינוך מיוחד, כל הכיתות משולבות.
<זאב גולדבלט: המורים מקבלים את ההכשרה כמו שצריך, הכשרת עומק.
<זאב גולדבלט: כולם גם בעלי תואר שני.
<אבי ביתן: אני מנהל אגף החינוך באופקים.
<אבי ביתן: יש לי ניסיון רב בעניין הזה של ועדות השמה.
<אבי ביתן: יש פה שתי נקודות מרכזיות שאני אעלה אותן.
<אבי ביתן: לגבי הוועדה הקיימת, המשרד עצמו מטיל ספק בנציגים שלו בוועדה.
<אבי ביתן: יושבים שם נציגי המשרד.
<אבי ביתן: המפקחת על החינוך המיוחד היא אשת מקצוע מהמדרגה הראשונה.
<אבי ביתן: אנחנו מבטלים אותה.
<אבי ביתן: זה אחד.
<אבי ביתן: שניים, היישום של החוק ייפול בסוף על הרשות המקומית בלי שהיא במשחק.
<אבי ביתן: תגידו איך עושים את זה.
יעקב מרגי: בדיון הבא.
יעקב מרגי: זה חוק, כפי שאמרתי בפתיח, שאני לא הולך לעשות בחיפזון.
יעקב מרגי: ניכנס לעומק, נראה נקודה נקודה, סעיף סעיף.
יעקב מרגי: הייתה אפשרות להתחיל כבר בהקראה, לעשות סבב כמו שאנחנו עושים.
יעקב מרגי: חברי הכנסת העדיפו להתייחס קודם.
יעקב מרגי: נתתי את זה.
יעקב מרגי: נתתי גם לגופים שלטוניים נוספים.
יעקב מרגי: אני יודע שיש עוד, כמו המועצה לשלום הילד ועוד כמה.
יעקב מרגי: אני מבטיח שבדיון הבא תהיה התייחסות מימין לשמאל לשולחן הזה של כל הארגונים וכל מי שיש לו עניין בנושא, וזה עוד לפני שנתחיל הקראה.
יעקב מרגי: לאחר מכן נתחיל בהקראה.
יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-12 בפברואר 2018, כ"ז בשבט התשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא: הסעות תלמידים בחינוך מיוחד הנמצאים במשמורת משותפת וגרים בשתי רשויות מקומיות.
יעקב מרגי: כם אומר כמה מילות פתיחה.
יעקב מרגי: בכלל, בוא נדבר קודם כול מה הן הסעות של תלמידים בחינוך המיוחד או עם צרכים מיוחדים, מה קורה איתם?
יעקב מרגי: למה עוד לא סיימנו איתם?
יעקב מרגי: רצנו, רצנו.
יעקב מרגי: מה אגיד לכם, ששמעון אבני עקץ אותי?
יעקב מרגי: לא, אלא שהמנכ"ל בא ואמר, בוא נחכה עם זה כי אנחנו מובילים את הרפורמה הגדולה.
יעקב מרגי: הרפורמה הגדולה גובשה פחות או יותר, אז פעם עצרנו בגלל שהאוצר רצה עוד סנכרון וכיוונון של כמה סעיפים.
יעקב מרגי: זה בא לסדר היום ואז באו מנהלי מחלקות החינוך ברשויות המקומיות ואמרו, סליחה, יש פה כמה דברים שאנחנו צריכים, ואז נועה, היועצת המשפטית, סיפרה לי את הסיפור על מנהלי המחלקות.
יעקב מרגי: היא אמרה שהם לא הכי מסונכרנים עם מנהלי מחלקות החינוך, אם בכלל היו צריכים, אבל היו צריכים לעדכן אותם ולראות איך זה מחלחל.
יעקב מרגי: ביקשו עוד שבוע-שבועיים.
יעקב מרגי: אמרתי, מאחר ועושים רפורמה, חיכינו.
יעקב מרגי: ברפורמה יש את הסיפור של תקנות הסעות לילדים עם צרכים מיוחדים, שברוך השם אחד ההישגים שיהיו בתוך השינוי שאנחנו עושים, שאם בתקנות השלמנו עם זה שאין ליווי, יתקן אותי שמעון אם אני טועה, שאין ליווי לילדים מגיל 3 עד 5, ברפורמה הקטנה, אני לא אוהב את המילה רפורמה, יכנס סעיף הליווי לילדים עם צרכים מיוחדים גם מגיל 3 עד 5.
יעקב מרגי: עד כאן אמרתי את הדברים פחות או יותר, אבל מאחר ומערכת בתי המשפט לאחרונה ניגשת בגישה חיובית לסוגיה הזו של משמורת משותפת או הורות משותפת, נוצר צורך.
יעקב מרגי: אם ההורים הגרושים או הפרודים חיים ברשויות מקומיות שונות, ולפי הפסק שנפסק, שלושה ימים, לדוגמא, מראשון עד שלישי הוא אצל האבא, סתם אני בוחר, בבאר יעקב, וברביעי, חמישי, שישי, לא יודע מה עם היום השביעי, איך חילקו את היום השביעי, אבל לא משנה, הוא נמצא אצל האימא במודיעין, לו יצויר שהוא לומד במודיעין, מי מסיע אותו מבאר יעקב למודיעין?
יעקב מרגי: בא ראש הרשות של באר יעקב ואומר, מה אתה רוצה ממני?
יעקב מרגי: הוא לא תושב שלי, הוא אצל האימא.
יעקב מרגי: ארנונה האימא משלמת במודיעין.
יעקב מרגי: הוא לומד במודיעין.
יעקב מרגי: כנראה שגם בתי המשפט, גם הרשויות, ונדרשנו לזה בדיונים.
יעקב מרגי: דוגרי?
יעקב מרגי: זה כאב ראש לא קטן.
מאיר כהן: גם המדינה במקרה קיצון לא ערוכה.
יעקב מרגי: לא ערוכה.
יעקב מרגי: משרדים זה המדינה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, זה כאב ראש לא קטן.
יעקב מרגי: בסוף אין מה לעשות, משרדי הממשלה יצטרכו לתת את הדעת, למרות שיש לי דעה אישית כפרנית, אבל היא לא לעניין.
יעקב מרגי: אני לא חושב שהמדינה צריכה במקרה הזה להתחיל להתפצל ולשדד מערכות לרזולוציות כאלה ואחרות, אבל זו דעתי האישית.
יעקב מרגי: אני כובש אותה.
יעקב מרגי: אני חושב שזה חלק מההליך של ההסדרה.
יעקב מרגי: זו דעתי האישית.
יעקב מרגי: לא נדברתי לא עם השלטון המקומי, לא עם משרד החינוך, אבל שוב, דעתי בטלה.
יעקב מרגי: אמרתי, עצבנתי חלק, אבל זה בשביל הדיון.
יעקב מרגי: מאחר וחברי הכנסת שפנו אלי, גם לא נמצאת פה קארין אלהרר.
יעקב מרגי: יש מסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת.
יעקב מרגי: את רוצה לומר לנו כמה מילים בנושא?
<אתי וייסבלאי: ממש בקצרה.
<אתי וייסבלאי: מרכז המחקר והמידע של הכנסת בדק את הנושא של הסעות תלמידי חינוך מיוחד שהוריהם גרושים או פרודים בהסדר של משמורת משותפת, בשנת 2016, לבקשת חברת הכנסת קארין אלהרר שהגישה אז הצעת חוק בנושא הזה.
<אתי וייסבלאי: בעצם חיפשנו נתונים על תלמידים שההסדר הזה חל עליהם, כלומר הם תלמידי חינוך מיוחד שהוריהם גרושים או פרודים במשמורת משותפת ונזקקים להסעה לשתי רשויות מקומיות שונות, שזה הנושא של הצעת החוק.
<אתי וייסבלאי: פנינו למשרד החינוך שמסר לנו שבעצם אין נתונים בנושא הזה, למרות שבחוזר מנכ"ל משרד החינוך בנושא של הסעות תלמידי חינוך מיוחד, כן יש אפשרות לתלמידי חינוך מיוחד שנזקקים להסעה לשני בתים שונים, לקבל את ההסעה הזאת בימים קבועים בתנאי שהם גרים באותה רשות מקומית.
<אתי וייסבלאי: פנינו גם לרשויות מקומיות, לכל מחלקות החינוך ברשויות המקומיות בשאלה האם יש אצלם ילדי חינוך מיוחד שנזקקים להסדר מהסוג הזה, שהם ביקשו לקבל הסעה לשני בתים שונים והאם הם מקבלים את זה והאם הם באותה רשות או לא באותה רשות.
<אתי וייסבלאי: קיבלנו תשובה ממספר קטן של רשויות מיוחדות, מ-20 רשויות מקומיות, ומתוכן 13 רשויות יש תלמידים שמוסעים לשתי כתובות מגורים.
<אתי וייסבלאי: בתוך אותן רשויות יש גם תלמידים שמוסעים לשתי כתובות מגורים שלא בתוך אותה רשות.
<אתי וייסבלאי: ציינו גם במסמך כי מכיוון שכרגע גם הזכאות להסעות היא לא ברורה והרשויות המקומיות נותנות את ההסעות רק למי שפונה אליהן, אז זה לא מייצג תמונה מלאה של המצב.
<אתי וייסבלאי: כמובן שגם קיבלנו תשובה ממעט מאוד רשויות מקומיות.
<אתי וייסבלאי: זה בעצם מסכם את הדברים שאנחנו יודעים על הנושא.
<אתי וייסבלאי: זה כאמור משנת 2016.
מאיר כהן: אדוני היושב ראש, אני חושב שהנתונים האלה משקפים מציאות.
מאיר כהן: בכל מקרה היות ואני נדרשתי לסוגיה הזאת בהיותי ראש עיר, צריך להבין שאפשר בתוך הערים לפתור את הבעיה, אם זה שתי כתובות באותה עיר.
יעקב מרגי: גם באותה עיר, אם אחד מעל 2 קילומטר - - -
מאיר כהן: גם מעל 2 קילומטר אפשרנו היות וזה חינוך מיוחד.
מאיר כהן: הסיפור מתחיל להיות בדרישות של הורים, למשל משמורת משותפת אבל ההורים לא גרים באותו ישוב, אחד גר בדימונה ואחד גר בבאר שבע ואחת גרה בבאר שבע, ושם זה היה סיפור והוצאה גדולה מאוד על הרשויות, וזאת הייתה לוגיסטיקה מטורפת לגמרי.
מאיר כהן: אני חושב שאם משאירים את זה במסגרת אותה עיר, אפשר גם לחוקק ואפשר לחילופין, תקנות, אבל ברגע שזה חורג, זה תקציבי עתק.
יעקב מרגי: עורך דין מנחם גולדין.
<מנחם גולדין: שלום, עורך דין מנחם גולדין, מנהל יחידת המידע ומיצוי הזכויות ב"קשר", הבית של המשפחות המיוחדות.
<מנחם גולדין: אני רק רוצה לשים את זה בפריזמה מסוימת, את הסוגיה שאנחנו דנים, מכיוון שמשמורת משותפת זה לא שאדם קם בבוקר ומחליט, שלום, אני נמצא במשמורת משותפת.
<מנחם גולדין: רובן המוחלט, אני לא מכיר מקרים אחרים, עוברים דרך בתי משפט, מה שנקרא, תיק גירושין, ואני לא יודע מי מכם, כי אני במקרה כן נתקלתי בתיקים כאלה, במאבקים, בדיבורים, בשיח מול השופט בשביל אותה משמורת משותפת.
<מנחם גולדין: מה שאני כן יכול להגיד, שלפחות מהשופטים שאני מכיר, הופכים כל אבן, כל פינה, כל מסמך, כל טענה בכדי להסדיר את המשמורת המשותפת, כי בית המשפט רואה גם את טובת הילד וגם את טובת הילד בתא המשפחתי שלו.
<מנחם גולדין: כשאנחנו מדברים על משמורת משותפת, אנחנו מדברים על זוג שהגיע לבית משפט, עבר שבעה מדורים של גיהנום ובסוף לטובת הילד ולטובת התא המשפחתי שלו החליטו על אותה משמורת משותפת.
מאיר כהן: לא מתווכחים על זה.
מאיר כהן: זה לא הנושא.
<מנחם גולדין: זה כן הנושא, מפני שבחוזר מנכ"ל של משרד החינוך יש סעיף שלא ברור לי מה הסמכות של משרד החינוך לקבוע אותו, לא ברור לי מה החוקיות שלו, שאומר, עכשיו אחרי כל הדבר הזה ואחרי שבית המשפט אמר את דברו ואחרי שקבענו מה טובת הילד וטובת התא המשפחתי שלו, אנחנו עכשיו נחליט שאותם הורים צריכים לגור באותה רשות.
<מנחם גולדין: למה?
<מנחם גולדין: מאיפה?
<מנחם גולדין: מה הסמכות על זה?
<מנחם גולדין: על פי מה זה נקבע ואיך זה לכל רוחות לטובת הילד?
<מנחם גולדין: לא ברור.
<מנחם גולדין: לכן מה שאני מבקש מהוועדה הוא קודם כול לבדוק את הסוגיה הזאת, כי אם אין סמכות, אם זה לא חוקי, אז אפשר בבקשה למחוק.
מאיר כהן: זוג שיש להם משמורת משותפת ואחד גר ביבנה והשני גר בדימונה, אתה מצפה שהמדינה כל בוקר בימים שלישי, רביעי תשלח אוטו ליבנה להביא אותו למוסד בדימונה?
<מנחם גולדין: תראה, יש במדינת ישראל משפחה שהיא לא מתפקדת, והמשפחה שלא מתפקדת במדינת ישראל זו משפחת הרשויות.
<מנחם גולדין: גם אתה צריך לנהל מאבק מסוים מול רשות וגם זה לא תמיד פשוט, וכולנו יודעים אם מקבלים, לא מקבלים או אם צריך חינוך מיוחד ולהוציא את זה הלאה, אבל ברגע שאתה צריך שתי רשויות - - -
<מנחם גולדין: הרי אנחנו יודעים שבחינוך המיוחד, וזו נקודה שצריך להגיד, עוברים מרשות לרשות, אז התירוץ הזה שנשלח לשם ונשלח לפה, לא קיים, כי יכול להיות ילד שההסעה שלו מגיעה לרשות אחרת לגמרי, אז איזה מן תירוץ זה?
יעקב מרגי: מנשה דלל, בבקשה אדוני.
<מנשה דלל: ברשות אדוני, קודם כול בוקר טוב מכובדי.
<מנשה דלל: אני מנשה דלל, אבא לילד בן 8 שמתחנך במסגרת של חינוך מיוחד.
<מנשה דלל: הילד הוא מושלם.
<מנשה דלל: אנחנו הורים גרושים.
<מנשה דלל: יש כאן מטבע הדברים הורים ופניות שמגיעות ולא מוכנים להיחשף מהפחד שיתייגו את הילד.
<מנשה דלל: הילד שלי הוא מושלם וזה המורה הכי טוב שלי ומכאן אני יוצא.
<מנשה דלל: אדוני, אתה מאתגר אותי ובוא תיכף אני אענה לדברים מאוד חשובים שאתה אמרת.
<מנשה דלל: מזה כשש שנים אני מסיע את הילד הלוך ושוב מהמוסד החינוכי ואל המוסד החינוכי.
יעקב מרגי: בתחום הרשות?
<מנשה דלל: אנחנו, ההורים, גרים בשתי רשויות נפרדות במרחק של כ-20 קילומטר בלבד.
<מנשה דלל: זה כל הסיפור.
<מנשה דלל: יש לזה מחירים פנומנליים ברמת הכנסה, ברמת פרנסה.
יעקב מרגי: אמר מי שאמר, להתגרש זה עסק יקר יותר מחתונה.
<מנשה דלל: את זה אנחנו לומדים רק אחרי.
<מנשה דלל: בנוסף לכל הכאב ראש אנחנו מוצאים את עצמנו, אותם הורים, וזה גברים ונשים, זה חוצה מגזרים רבותיי.
<מנשה דלל: יש כאן תמורות חדשות בתחום ההלכה.
<מנשה דלל: הבית הזה מוביל תמורות.
<מנשה דלל: לעניינו, הבן שלי מסיים ללמוד בשעה 13:00, נמצא אצלי חצי מהשבוע.
<מנשה דלל: אני נדרש לעזוב בהסכמה או לא בהסכמה של המעסיק את מקום העבודה ב-12:00 כדי חס וחלילה לא לאחר, ולהסיע אותו.
יעקב מרגי: בשלושה ימים או כל השבוע?
<מנשה דלל: בשלושה ימים.
מאיר כהן: זה בתוך מועצה אזורית?
<מנשה דלל: לא, גוש דן, מועצה אזורית גדולה.
<מנשה דלל: אנחנו בגוש דן.
<מנשה דלל: מעבר לזה, אדוני, זה ילד בחינוך מיוחד.
<מנשה דלל: קשה לי מאוד להרים פה את הכרטיס של המסכנות, כי אנחנו לא מסכנים.
יעקב מרגי: לא, בקטע הזה הרשויות מסכנות, צריכות להתמודד.
<מנשה דלל: זה ילד בחינוך מיוחד, שאני אוסף את הילד מאחר ואין "סידור".
<מנשה דלל: הילד חוזר איתי למשרד.
<מנשה דלל: לא רק הנטל אלא גם הילד.
<מנשה דלל: זנחו פה את טובתו של הילד.
<מנשה דלל: לעניין הסבירות, אדוני, חבר הכנסת כהן, במקרה הפרטי שלי הילד לא מנצל את זכאותו להסעה מהמגורים של האימא.
<מנשה דלל: הוא לא צריך, הוא גר בסמיכות.
<מנשה דלל: מביאים אותו, לוקחים אותו.
<מנשה דלל: אין צורך.
<מנשה דלל: במקרה הפרטי שלי, והסיפור שלי הוא סיפור של רבים אחרים, אין כאן גם ניצול, במרכאות או שלא במרכאות של המערכת.
יעקב מרגי: אתה מציג חצי תמונה.
יעקב מרגי: אף אחד לא אומר ניצול, אבל סליחה, בקריטריון היבש, הקר, הילד לא זכאי.
יפעת שאשא ביטון: למה הוא לא זכאי?
יעקב מרגי: כי הוא רשום אצל האימא.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו מעוותים באיך שאנחנו מתנהלים, לא בגלל שהוא לא זכאי.
<מנשה דלל: אומרת פה מזכירת הוועדה בחוכמה גדולה, למה לא תרשום אותו ביישוב שלך?
<מנשה דלל: אז אדוני, התשובה שאני קיבלתי לפניות הראשונות שלי למשרד החינוך, הייתה - - -
<מנשה דלל: קודם כול לא יפתור את הבעיה.
<מנשה דלל: שניים, תחליף לו את הכתובת בתעודת הזהות.
<מנשה דלל: זה היה התנאי לזכאות.
<מנשה דלל: אדוני, החלפתי את הכתובת לילד בתעודת הזהות, בהנחה שיש הסכמה של האימא.
יפעת שאשא ביטון: לא יתנו לו ללמוד בבית הספר - - -
יעקב מרגי: לא יתנו לו.
<מנשה דלל: מה המשמעויות של עקירה של ילד בחינוך המיוחד למסגרת חדשה?
<מנשה דלל: עד שיתרגל לפרצופים, עד שיתרגל למסגרת.
<מנשה דלל: אדוני, יוצרים פה מציאות שהיא נוגדת את הרוח שיוצאת מהבית הזה, של בית עיקרי.
<מנשה דלל: אני לא הורה משני, אני הורה מעורב.
<מנשה דלל: אנחנו בעידן אחר.
<מנשה דלל: בחוזר המנכ"ל, שאתה שואל למה לא אישרו את הזכאות, יש חוזר מנכ"ל משנת 2013 טרם כל התמורות.
<מנשה דלל: הוא ארכאי היום לנוכח הפסיקה של העליון, לנוכח מה שהבית הזה מוליך בחוכמה.
<מנשה דלל: אז לבוא ולעשות לי כתשובות לפניות שלי למערכת המכובדת הזאת העתק-הדבק מחוזר מנכ"ל ולהגיד לי, אתה לא עומד בתנאים?
<מנשה דלל: רבותיי, הילד אצלי במשמורת משותפת ימים קבועים בשבוע.
<מנשה דלל: מאוד חשוב לי לומר את זה, אומרים שאין אדם קונה את מקומו בגן עדן אלא כשהוא נמצא לפני כס מלכות.
<מנשה דלל: אתה אדוני, גבירתי, אני יודע שעזבת עכשיו דיון בוועדה והגעת לכאן.
יפעת שאשא ביטון: באתי מקריית שמונה, ארבע וחצי שעות בשביל להגיע בשעה הזאת.
<מנשה דלל: קניתם את מקומכם מבחינתי ומבחינת הילד שלי.
<מנשה דלל: קניתם את מקומכם מעצם הנכונות, מעצם זה ששמתם את המדוכה.
<מנשה דלל: תש כוחנו, חברים במשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני הגעתי לכאן כשאני אמביוולנטית, כשאני מאוד מתלבטת, וגם בשיח שהיה לי עם חבר הכנסת מאיר כהן, אמרתי, איפשהו צריך לשרטט את הגבול, כי אנחנו גם לא רוצים שהילדים יטורטרו מרחקים מאוד גדולים.
יפעת שאשא ביטון: שוב, ככל שאני צוללת פנימה לפרטים, אני מזהה שאנחנו מדברים לא בשני קולות, בהרבה מאוד קולות בבית הזה.
יפעת שאשא ביטון: מצד אחד אנחנו כן במקום של הורות שוויוניות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מייחלים כולנו גם ברגעים הכי קשים של חזקת הגיל הרך, שכל ההורים במדינת ישראל יצליחו לבדם להגיע להסכמות, שהם באמת רואים את טובת הילד ובאמת מצליחים לנהל חיים משותפים, זאת אומרת הורות משותפת גם אחרי הגירושין, והנה כשזה קורה אנחנו עמוסי בירוקרטיה.
יפעת שאשא ביטון: אני שומעת את המרחק של 20 קילומטרים ואני רגע מרימה גבה, ואז אני בכלל נזכרת שבכלל שהרבה מאוד ילדי החינוך המיוחד במדינת ישראל, גם כאלה שהם לא ילדים להורים גרושים, נוסעים הרבה מאוד פעמים, כבוד היושב ראש, לא 20 קילומטר, גם 40 ו-50 קילומטר, כי אנחנו יודעים שהמענים - - -
יעקב מרגי: כן, אבל ההגדרה של חינוך מיוחד היא הרחבה לעומת מה שאת מכוונת.
יפעת שאשא ביטון: לא, אז אני אגיד לך בדיוק לאן אני מכוונת.
יפעת שאשא ביטון: גם 40 ו-50 קילומטרים והם ילדי חינוך מיוחד, כי התפיסה היא תפיסה אזורית.
יפעת שאשא ביטון: לאן אני בעצם מכוונת, כבוד היושב ראש?
יפעת שאשא ביטון: שאנחנו חייבים פעם אחת לצאת באמת מהפרדיגמות האלה של בית עיקרי, הורה עיקרי.
יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו נמצאים בהורות משותפת, הרי הילד באמת חולק את השבוע פעם אצל האימא ופעם אצל האבא.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתו יש לו בית ספר, יש לו חיים.
יפעת שאשא ביטון: יש לו מסגרת חיים אחת וצריך לקחת אותו למסגרת החיים הזו, וזה לא משנה מאיזה בית הוא יוצא בבוקר, אם זה מהבית אצל האב או מהבית אצל האם, לכן אני חושבת שכן, גם משרד החינוך וגם הרשויות המקומיות צריכות להתגייס לסיפור הזה אם אנחנו באמת רוצים להביא שינוי אמיתי.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו רוצים להמשיך לשבת ולדבר כאן כל הזמן על כמה זה חשוב, אבל כשזה מגיע לרמת המעשה אנחנו כולנו מושכים ידיים, זה סיפור אחד, אבל אם אנחנו רוצים גם להתחיל לתרגם את כל התפיסות שאנחנו מביאים הנה למעשים, זה כבר סיפור אחר וזה חייב את ההתגייסות של כולנו.
יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב ראש, אני נתקלת בסיטואציה הזו.
יפעת שאשא ביטון: יש לי הרבה מאוד פניות לא רק בין ישובים, לפעמים גם באותו ישוב.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, לא נוח להם עכשיו להתחיל לטרטר את נהג ההסעות ולהגיד לו בבוקר, חלק מהשבוע הזה אתה תאסוף ברחוב הזה ובחלק אחר ברחוב אחר או בתוך מועצות מקומיות, ואני חושבת שמפה צריכה לצאת הקריאה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לילדים האלה את ההתארגנות הזו והגיע הזמן שנעשה אותה.
יעקב מרגי: פיליפ מרכוס, בקשה.
<פיליפ מרכוס: פיליפ מרכוס, שופט בדימוס בבית משפט לענייני משפחה.
<פיליפ מרכוס: אני באתי לכאן כדי להתייחס למונח שמופיע בכותרת, "משמורת משותפת".
<פיליפ מרכוס: במחקרים שפורסמו לאחרונה יש הרבה תפיסות לגבי משמורת משותפת.
<פיליפ מרכוס: יש מדינות שמספיק שהילד מבלה 25% מהזמן אצל הורה אחד.
<פיליפ מרכוס: יש מדינות אחרות שלא זוכה הילד לכינוי משמורת משותפת, אלא אם כן זה 50-50 בדיוק, לכן אני מציע שבכותרת של הדיונים האלה תפסיקו לדבר על - - -
יעקב מרגי: הורות משותפת.
<פיליפ מרכוס: תפסיקו לדבר על משמורת משותפת.
<פיליפ מרכוס: כפי שאמרה חברת הכנסת שאשא-ביטון, שהיא יושבת ראש ועדת זכויות הילד, המינוח כרגע צריך להיות שהילד, יש לו שני הורים, אם הם חיים ביחד ואם הם חיים בנפרד.
<פיליפ מרכוס: יש לו שני בתים.
<פיליפ מרכוס: הבית אצל האבא זה הבית שלו.
<פיליפ מרכוס: הבית אצל האימא זה הבית שלו.
יעקב מרגי: השופטים בפסיקה שלהם, מה אומרים, הורות משותפת או משמורת משותפת?
<פיליפ מרכוס: יש תפיסות שונות בעניין הזה.
יעקב מרגי: מאחר ואתה בדימוס אני כובש את תוכחתי.
<פיליפ מרכוס: מה שאני מנסה להוביל גם במישור השיפוטי, שאם יכתבו את המונחים האלה, משמורת משותפת, לפחות יגידו מה המרכיבים של המשמורת משותפת, מי אחראי להחלטות האלו ואחרות.
<פיליפ מרכוס: אני אוסיף עוד מילה אחת.
<פיליפ מרכוס: חובת החינוך, עקרונית, היא על ההורים.
<פיליפ מרכוס: אמנם המדינה לקחה לעצמה בחקיקה לחייב הורים לשלוח את ילדיהם למוסדות חינוך.
<פיליפ מרכוס: אליה וקוץ בה.
<פיליפ מרכוס: אם המדינה לוקחת על עצמה את האחריות הזאת, היא חייבת גם לדאוג למימון מתאים ולכן הדיון הזה הוא מצער מאוד משום שהמדינה לא השכילה עדיין להבין שאם רוצים שהילדים יהיו במוסדות מתאימים לחינוך מיוחד, כי אז צריך לשים את היד בכיס.
<פיליפ מרכוס: הוויכוח כאן הוא, כך אני רואה מהדיון שהיה בעשר הדקות האחרונות, כיס של מי?
<פיליפ מרכוס: או שזה יהיה של משרד החינוך והסכומים יועברו לרשויות המקומיות או שיהיה הסדר, וזה לא כל כך מסובך לעשות הסדר כזה, איך בדיוק יחלקו את הנטל.
<פיליפ מרכוס: בסופו של דבר זה כסף שלי, שאני משלם מיסים עדיין, לכן אני קצת מתרעם מהצורך בדיון כזה.
יעקב מרגי: אתה יודע, יש לי את הפריבילגיה בדיון הזה להיות קצת פילוסוף.
יעקב מרגי: אל תגבשו מזה את העמדה שלי.
יעקב מרגי: בגלל שאתה משלם מיסים, חובה שלי לשמור עליהם, לכלכל אותם נכון ובחוכמה.
יעקב מרגי: זה לא חד צדדי, זה לא שחור לבן.
יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים זה לא רק עניין של כסף וזה גם לא עניין של כסף, זה עניין של התארגנות.
יפעת שאשא ביטון: פשוט לא רוצים להתעסק עם הפרוצדורות, כי המימון ממילא נמצא גם בתוך הרשות.
יעקב מרגי: זה גם כסף.
<מיכל מנקס: אני מודה על הדיון הזה.
<מיכל מנקס: אנחנו, מרכז השלטון המקומי פנה למשרד החינוך בנושא בנובמבר 2016 ולצערי נענינו בשלילה.
<מיכל מנקס: בקשתנו הייתה ללכת עם קביעת בית משפט זה או אחר.
<מיכל מנקס: אני לא אקרא לזה בשמות כי אני לא רוצה לטעות, אבל במקרים בהם הובהק שהילד חי במשך מחצית השבוע אצל אימו ובמחצית השבוע השני אצל אביו - - -
יעקב מרגי: כל הסדר בבית משפט.
<מיכל מנקס: כל הסדר שהוא כביל והילד ישן בבית הוריו באשר הוא, אנחנו סבורים שאותה רשות מקומית שבה הוא מתגורר צריכה לדאוג להסעתו למוסד אליו הוא שובץ.
<מיכל מנקס: שמעתי שיכול להיות מקרים באמת קיצוניים של הורים שמתגוררים במרחקים.
<מיכל מנקס: אני מניחה שנצטרך אולי להסדיר מרחק מינימלי או מקסימלי - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, גם לטובת הילד.
<מיכל מנקס: בדיוק, כי גם טובת הילד וזה גם מתיישב נכון עם התקנות שאנחנו רוצים להוציא לפועל, אבל חד משמעית דעתנו ועמדתנו היא, ומעבר לכך אך אתמול חידדתי ורעננתי את הדבר.
<מיכל מנקס: דיברתי עם כשבעה יושבי ראש ועדות השמה והם סבורים כמוני.
<מיכל מנקס: לא רק שמשרד החינוך מסרב לעשות, ואני רוצה להסביר, מדובר בתיקון טכני בתוכנת מחשבים ותו לא, משום שהכסף, הרשות המקומית ממילא משלמת לפחות חלק ניכר ממנו.
<מיכל מנקס: מגדיל לעשות חוזר המנכ"ל ונותן לרשויות - - -
יעקב מרגי: אני רוצה להבין איך זה לא עולה כסף.
<מיכל מנקס: לא אמרתי שזה לא עולה כסף.
יעקב מרגי: את אמרת שלא עולה כסף.
<מיכל מנקס: לא אמרתי שלא עולה כסף.
<מיכל מנקס: אני אומרת שהרשות המקומית נושאת בסכום לא מבוטל מההוצאה, זאת אומרת, אנחנו לא כרגע מבקשים לעשות איזשהו שינוי שישית את ההוצאה על מישהו אחר.
<מיכל מנקס: ברור לרשויות המקומיות שההוצאה בגין הסעתו היא הוצאה שאנחנו לוקחים עלינו, אלא שהמצב שקורה היום הוא מצב שאינו לטובת אף אחד.
<מיכל מנקס: לא רק זה, מגדיל לעשות משרד החינוך ובחוזר המנכ"ל נותן לרשויות להתגרש גם הן או להיכנס לתהליך גירושין גם הן, מדוע?
<מיכל מנקס: משום שצריך עכשיו לקבוע מי הרשות השולחת, מי הרשות הנושאת בעלויות או בתשלום למלווה, מי מעסיקה את המלווה?
יעקב מרגי: הסוגיה של אגרות חינוך עוד לא הוכרעה ויש קרבות ניטשים.
<מיכל מנקס: האגרות לא.
יעקב מרגי: יש עדיין רשויות שקרבות ניטשים ביניהן.
יעקב מרגי: נוסיף להן עכשיו גם את ה - - -.
<מיכל מנקס: משום שמתירים לרשויות להתכתש.
<מיכל מנקס: לא צריך להוסיף, אפשר להיות מאוד ברורים.
<מיכל מנקס: הרשות תדאג למסלול ביום שהוא גר, במקום שהוא גר.
<מיכל מנקס: הרי בית הספר הוא אותו בית הספר.
<מיכל מנקס: לא משנים את בית הספר.
<מיכל מנקס: המלווה תהיה מלווה שהרשות מכירה ומעסיקה.
<מיכל מנקס: ניקח סתם שתי רשויות סמוכות אפילו, הרצליה ורעננה לצורך העניין.
<מיכל מנקס: לא הגיוני שעיריית רעננה תעסיק מלווה למסלול ששלושה ימים בשבוע תאמר לעובדת שלה, את עכשיו הולכת בכלל לעיר אחרת, אוספת את הילד וכו'.
יפעת שאשא ביטון: כל רשות צריכה לדאוג במסגרת הימים שהוא נמצא שם.
<מיכל מנקס: יש פה בלגן שאפשר להסדיר בקלות.
יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת סעד סאלח.
סאלח סעד: בוקר טוב, גם אני כמו חברת הכנסת יפעת, יצאתי מוקדם מאוד בשביל להגיע לוועדה הזאת ולהגיד כמה דברים.
סאלח סעד: תראו, אני חושב שהילד לא אשם בזה שהוא צריך לגור עם שני הוריו.
סאלח סעד: זה לגיטימי, זה בסדר, קורה.
סאלח סעד: מאות משפחות מתגרשות.
סאלח סעד: אני לא רוצה להגיד לך אלפים.
סאלח סעד: אני מדבר על בעיות של הילדים עצמם שיש להם מצוקה ברשות המקומית, בהסעה.
סאלח סעד: אני חושב שהילד כאן נופל קורבן.
סאלח סעד: אנחנו כאן בממסד בכנסת, במשכן, בשלטון המקומי, בכל מקום חייבים לתת מענה הולם והוגן כמו שצריך לילדים האלה שלא יסבלו.
סאלח סעד: גם הוריהם, אותו הורה שצריך לעזוב את מקום העבודה, בין אם זה באישור, בין אם זה לא באישור, לפספס יום עבודה או חצי יום עבודה, הוא גם לא צריך לטפל בזה.
סאלח סעד: יש רשות מקומית שצריכה לטפל בהסעתו, אם זו הרשות המקומית הנוכחית שהוא רשום בתוכה או הרשות האחרת שצריך לגור עם ההורה האחר בחצי השבוע השני.
סאלח סעד: אני חושב שכאן אנחנו צריכים לתת מענה.
סאלח סעד: אם מדובר בעניין של תוכנה, עניין של טופסולוגיה או ענין טכני.
סאלח סעד: אני חושב שאנחנו צריכים לתת מענה הולם כמה שיותר מהר, שהילדים האלה באמת יקבלו את המענה ההולם בצורה מהירה ביותר, שלא יסבלו יותר, כי גם ככה ילד בחינוך מיוחד, אני לא רוצה להגיד לכם שהוא סובל, אבל הוא באמת סובל, גם הוא, גם המשפחה שלו.
סאלח סעד: אנחנו צריכים לתת להם את הדברים המקסימליים שנפחית מהם את הסבל גם בגלל שהילד נמצא בחינוך מיוחד.
יעקב מרגי: למרות מה שאמרתי בפתיח, כבר לפני כשמונה חודשים הייתה פנייה שלי למנכ"ל משרד החינוך בסוגיה הזו של הורות משותפת, אבל הם לא עשו לי העתק-הדבק, אבל הערכתי שזה - - - עורכת דין קרן הורוביץ.
<קרן הורוביץ: עורכת דין קרן הורוביץ ממרכז רקמן לקידום מעמד האישה, באוניברסיטת בר אילן.
<קרן הורוביץ: אנחנו מלווים נשים בהליכי גירושין.
<קרן הורוביץ: אנחנו חיים היום במציאות שיש היום יותר ויותר הסדרי ראייה נרחבים.
<קרן הורוביץ: הילדים מבלים חלק מהזמן פה וחלק מהזמן שם.
יפעת שאשא ביטון: הסדרי שהות.
יפעת שאשא ביטון: הסדרי ראייה זה - - -
<קרן הורוביץ: לא ניכנס לזה עכשיו.
<קרן הורוביץ: בשורה התחתונה, זו מציאות שנמצאת בשטח.
<קרן הורוביץ: יש עלויות למציאות הזו.
<קרן הורוביץ: מדינת ישראל, כדי להיערך עבור המציאות הזאת צריכה להבין מה גודל התופעה.
<קרן הורוביץ: אין היום נתונים כמה ילדים ישנים באיזה בית.
<קרן הורוביץ: אנחנו ניסינו לבקש מהלמ"ס שיכניס שאלה לסקר החברתי, שישאל את ההורים כמה ימים בשבועיים ישן אצלכם ילד, כי זה עכשיו ההסעות ומחרתיים זה יהיה הנחות בארנונה ומחרתיים זה יהיה דיור ציבורי.
יעקב מרגי: אני אגיד לך משהו שולי.
יעקב מרגי: הרי צריכת מים היא לפי כמה נפשות בבית.
<קרן הורוביץ: צריך לתת את זה בשתי הרשויות או רק ברשות אחת, את ההנחה.
יעקב מרגי: רציתי לגרות את המערכות.
יעקב מרגי: אני חושב שגם בתי המשפט בקטע הזה.
יעקב מרגי: רוצים לשנות מגמה?
יעקב מרגי: רשויות, למרות שאסור בתכלית האיסור להתערב בתחום של רשות אחרת, אבל לדבר לפחות, להפנות.
יעקב מרגי: יש שינוי מגמה.
יעקב מרגי: אי אפשר לפסוק פסיקה שמתעלמת בכלל מההוויה הישראלית.
יפעת שאשא ביטון: היא לא מתעלמת, זאת ההוויה הישראלית, רק ההוויה הישראלית צריכה להתאים את עצמה הלכה למעשה - - -
<קרן הורוביץ: זה מה שאני מנסה להגיד.
<קרן הורוביץ: יש מציאות והמציאות השתנתה ממה שהיה לפני 20 שנה.
<קרן הורוביץ: עכשיו אנחנו צריכים להתאים את המערכות למציאות החדשה, וכדי להתאים את המערכות אנחנו צריכים לפחות שיהיה לנו בסיס ידע.
<קרן הורוביץ: אז הוועדה הזו צריכה לקרוא ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה להתחיל לברר כמה זמן ילדים חולקים את השבוע, כמה זמן הם נמצאים פה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה למידע, ויופי, ואם יש שני ילדים כאלה, אז לא ניתן להם את המענה?
יפעת שאשא ביטון: ואם יש 200,000 ילדים כאלה, אז גם לא ניתן להם כי זה יקר?
<קרן הורוביץ: אחרי שיש נתונים, המדינה צריכה לבוא ולהתכנס ולהחליט כמה היא מתקצבת כל דבר.
<קרן הורוביץ: היא צריכה לקבל החלטות ואי אפשר לגלגל את הכול לבתי המשפט.
יעקב מרגי: בינתיים בתי המשפט מגלגלים אלינו את הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: ילד נמצא עם שני ההורים שלו.
יעקב מרגי: לא בעיה, בסדר, עכשיו סמנטיקה.
יעקב מרגי: תקשיבו טוב, אני חוזר לדיונים של חזקת הגיל הרך.