GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעקב בורנשטיין: היה לנו חשוב לראות איך באמת הסיפור של ההתיישבות הוא לא רק סיפור של היסטוריה אלא הוא רלוונטי לילדים עצמם, לעולם שלהם.
<יעקב בורנשטיין: "לב לדעת", זו המומחיות שלהם, היכולת שלהם לקחת ערכים מסוימים ולראות איך הם מגיעים למציאות רלוונטית לחיי ילדים ביום-יום שלהם.
<יעקב בורנשטיין: הם הציעו לנו להיכנס לתוך כל הנושא של אדם ואדמה, הקשר לאדמה, גוש קטיף כביטוי.
<יעקב בורנשטיין: החקלאות בגוף קטיף הייתה גורם מאוד מרכזי, כמו שהצגת בדבריך, החיבור לחקלאות, ההצלחה הגדולה של פיתוח החקלאות, הקשר העמוק לאדמה.
<יעקב בורנשטיין: השיעורים עוסקים במובן העמוק של קשר בין אדם לאדמה.
<יעקב בורנשטיין: מתוך זה אפשר לראות שהמשכנו והתפתחנו.
<יעקב בורנשטיין: לאיפה הם לוקחים את זה?
<יעקב בורנשטיין: מה בסוף כל ילד בכיתה שלו עושה?
<יעקב בורנשטיין: חלק מהדברים זה לדבר על מקומות אהובים, וחלק מההצעה זה לקחת את זה למקום שבית הספר יכול לפעול במובן הזה של חיבור לאדמה או חיבור הקהילה לאדמה.
<יעקב בורנשטיין: למשל, הצעה שהצענו השנה לבתי הספר היא לייצר גינות קהילתיות.
<יעקב בורנשטיין: דבר נוסף שעשינו השנה, 70 שנה למדינה, התמקדנו בסיפור קרב הגבורה של כפר דרום.
<יעקב בורנשטיין: אנחנו מציינים את זה גם היום בכנסת במסגרת הטקס.
<יעקב בורנשטיין: היום זה יום גוש קטיף בכנסת ביוזמתו של יו"ר הכנסת, מר יולי אדלשטיין.
<יעקב בורנשטיין: אנחנו בטקס המרכזי בשעה 14:00 עושים טקס לכבודם של לוחמי כפר דרום תש"ח.
<יעקב בורנשטיין: הסיפור של כפר דרום תש"ח הוא סיפור גבוהה מאוד חזק, ישוב שעומד לבד מול כל הצבא המצרי במתן 22 ימים של מצור, חבורה מאוד קטנה של צעירים וצעירות שמתמודדת.
<יעקב בורנשטיין: גם כשעסקתי בתחקיר לקראת היום הזה, עדיין לא ברור לי איך הם הצליחו להחזיק מעמד לבדם, מנותקים מכל תגבורת, את כל הימים האלה במצור הגדול, בקרבות הקשים של כל העוצמה של הצבא המצרי.
<יעקב בורנשטיין: הם היו הנקודה הכי דרומית והם הצליחו להחזיק מעמד.
<יעקב בורנשטיין: אין לזה שום הסבר צבאי מוצלח, איך הם הצליחו לעשות את זה.
<יעקב בורנשטיין: הם לא היו מוכנים לנטוש את המקום הזה עד שהם קיבלו פקודה ישירות מהרמטכ"ל.
<יעקב בורנשטיין: בשלב מסוים הרמטכ"ל החליט שהוא לא יכול להשאיר את המקום והם נאלצו לעזוב.
<יעקב בורנשטיין: שיעור המערך הזה עוסק לכבודם.
<יעקב בורנשטיין: אנחנו גם זוכים היום להזמין אותם לכנסת.
מרדכי יוגב: מה היה היום של נפילת כפר דרום במלחת השחרור?
<יעקב בורנשטיין: אתה תופס אותי בתאריך מדויק שאינני זוכר, אבל הוא בחודש סיוון.
<קריאה: יום לפני סוף ההפוגה השנייה.
<קריאה: יולי 48'.
מרדכי יוגב: כי השנה זה 70 שנה, אז אפשר גם את זה להכניס למערכים הכלל ישראלים ולא רק בהיבט של גוש קטיף.
<יעקב בורנשטיין: בהחלט לכך אנחנו שואפים.
<יעקב בורנשטיין: אנחנו חושבים שהקרב הזה, כשחוקרים אותו, הוא באמת אחד הקרבות הקשים שהיו במלחמת השחרור.
<יעקב בורנשטיין: משום מה הוא לא קיבל מספיק את המקום שלו בהיסטוריה ובהחלט יש מקום לתת עליו את הדעת בשנת ה-70 ולהחזיר ללוחמי הקרב הזה, הן לוחמי היישוב, הן אזרחים והן לוחמי הפלמ"ח שהם שותפים לו, את הכבוד שמגיע להם.
<יעקב בורנשטיין: אנחנו השתדלנו דרך הערוץ הזה, אבל בהחלט אני חושב שיש מקום לערוצים נוספים.
<יעקב בורנשטיין: המיזם הבא הוא הצעה לשיעור בנושא מחלוקת לשיח, שהוא כבר קשור למיזם הבא שאציג אותו עוד מעט.
<יעקב בורנשטיין: המיזם הזה, גם אותו עשינו בשילוב "לב לדעת".
<יעקב בורנשטיין: מבחינתנו כמרכז קטיף, אחד הערכים המרכזיים שאנחנו עוסקים בו זה ניהול מחלוקת מתוך אחריות לאומית והיכולת גם בתוך מציאות של מחלוקת במדינת ישראל, לדעת שהמשותף הוא יותר משמעותי מהמפריד, ויש לכולנו אחריות גם במחלוקות הכי קשות שאנחנו נמצאים בתוכן.
<יעקב בורנשטיין: יש לכולנו אחריות על המדינה ואחריות לאומית על כל מה שקורה בתוכנו, וזה חלק מהערכים שמרכז מורשת גוש קטיף עוסק בהם במסגרות השונות של המיזמים שלו, וזו גם אחת - - - שאנחנו עוסקים בה בהצעה לבתי הספר לעסוק בנושא הזה סביב הנושא של גוש קטיף.
<יעקב בורנשטיין: זה כבר תמונות שקיבלנו מהשנה, שברוך השם יש תגובות נלהבות בהרבה היבטים.
<יעקב בורנשטיין: מפה אני רוצה לעבור ולהציג את המיזם הבא, אבל לפני זה אני רוצה לפתוח ולהציג את זה בסרטון שמציג את המיזם.
<יעקב בורנשטיין: אני אגיד עליו כמה מילים לפני כן.
<יעקב בורנשטיין: היוזמה פה שייכת ל"דרך שירה בנקי" שבאו והציעו לנו את המיזם הזה, שבו עשו את השידוך בינינו לבין מרכז רבין, מיזם לפעילות בתוך בתי הספר, שאנחנו לוקחים בתי ספר ממלכתיים ובתי ספר ממלכתיים-דתיים, מחברים אותם ביחד לקבוצות משותפות.
<יעקב בורנשטיין: הם מקבלים מדריכים משותפים, מדריך אחד ממרכז רבין ומדריך אחד ממרכז קטיף והם עוברים שלושה ימים, יום אחד במרכז רבין, יום אחד במרכז קטיף, יום אחד בירושלים עם התנועה הירושלמית.
<יעקב בורנשטיין: הנה, אפשר לראות בסרטון.
<יעקב בורנשטיין: (הקרנת סרטון)
<יעקב בורנשטיין: ברשות
<יעקב בורנשטיין: כם, אני רוצה להזמין את מר אורי בנקי.
מרדכי יוגב: אורי, אתה בעצם אבא של שירה?
<אורי בנקי: אני אבא של שירה.
<אורי בנקי: תודה רבה שהזמנתם אותנו לכאן היום.
<אורי בנקי: אני מקשיב למה שאמרת על לוח הזמנים ואקצר מאוד גם כי הדברים נאמרו על ידי קובי וגם כי הם הוצגו במצגת בצורה מאוד ברורה.
<אורי בנקי: מבחינתי הדגש הוא כמו שאמרתי בסרטון פה, על עצם קיומו של שיח בין קצוות שונים בחברה הישראלית.
<אורי בנקי: בשום סיטואציה אחרת כנראה שלא הייתי יושב בוועדת חינוך של הכנסת ביום גוש קטיף.
<אורי בנקי: לא הסתרתי אף פעם מקובי שאני בגוש קטיף הייתי רק על מדים, אמנם הרבה, אבל רק על מדים.
<אורי בנקי: אני לא בהכרח מסכים עם הדברים שנאמרו או ייאמרו פה בהמשך, וזה לא גורע מהאהבה שלי קודם כול לקובי, שלמדתי להכיר אותו בשנתיים וחצי האחרונות ובכלל לאנשים יקרים, ישראלים כמוני שחיים פה, וזה שהם חושבים אחרת ממני או מאנשים אחרים, לא מצדיק שנאה ורצח.
<אורי בנקי: אם אנחנו מסתכלים על שלושת האירועים שמהווים בסיס לפרויקט הזה, רצח רבין, פינוי גוש קטיף ורצח שירה בנקי, אנחנו רואים שבשניים מתוך שלושת המקרים האלה שילמנו בדם על התנהלות לא אחראית של הרבה מאוד אנשים.
<אורי בנקי: בעוד שבפינוי גוש קטיף, למרות שמדובר בשבר גדול ולמרות שמדובר במחלוקת קשה מאוד, נגרמה כמעט בלי אלימות בכלל, בטח לא אלימות קשה, בטח בלי דם, כלומר, אין הכרח שמחלוקות כל כך קשות יביאו לתוצאות קשות.
<אורי בנקי: אמר את זה קודם הרב קובי בצורה שאני רק יכול לחזור עליה ולחזק אותו.
<אורי בנקי: יש מחלוקת, היא קשה.
<אורי בנקי: בסופו של דבר יש לכולנו אחריות לאומית על החיים המשותפים פה והפרויקט הזה שלנו הוא אולי אבן קטנה באחריות הלאומית הזאת של כולנו.
<אורי בנקי: תודה.
מרדכי יוגב: תודה רבה לך.
מרדכי יוגב: קובי, אתם רוצים עוד שותפים שיתבטאו?
<יעקב בורנשטיין: הרב יועד אהרוני, ראש ישיבת צביה, לא חיכה לנו.
<יעקב בורנשטיין: ההשראה של הפרויקט בעצם הגיעה מיוזמה שלו יחד עם מנהל בית ספר באר טוביה.
<יעקב בורנשטיין: אני מזמין אותו לספר על הדברים מהזווית שלו.
<יועד אהרוני: בוקר טוב.
<יועד אהרוני: לעיתים דברים באים מכמה כיוונים.
<יועד אהרוני: הזרע הראשון נזרע לפני חמש שנים.
<יועד אהרוני: אני, ישיבת "צביה קטיף" מזוהה עם גוש קטיף.
<יועד אהרוני: השכן שלי, אריה ברנע, היה מנהל באר טוביה, היה קשור למרכז רבין.
<יועד אהרוני: החלטנו שאת המפגשים, יש מפגשי גשר, כל מיני מפגשים שבהם מאוד אוהבים לעסוק במכנה המשותף, בגיוס לצה"ל ובחסד ובעוד כאלה דברים.
<יועד אהרוני: החלטנו שאנחנו ניפגש דווקא במקומות הקשים.
<יועד אהרוני: אנחנו באים אליהם ביום רצח רבין.
<יועד אהרוני: לא תמיד קל לנו לשמוע את כל מה שנאמר שם.
<יועד אהרוני: הם באים אלינו ביום גוש קטיף.
<יועד אהרוני: לא תמיד גם להם קל, עם שיחות מקדימות, שיחות מנהלים, מפגשים נוספים.
<יועד אהרוני: החלטנו להיפגש דווקא במקומות השסע.
<יועד אהרוני: לא היה פשוט מול הצוות, מול חלק מהתלמידים, מול הרבה הורים בשני הצדדים, אבל אנחנו מאמינים שהדבר הזה הוא פרויקט מדהים.
<יועד אהרוני: זה חלום גדול של כולנו, לפני חמש שנים, שזה יקרה בכל הארץ.
<יועד אהרוני: אנחנו כל פעם אומרים שאם 1,000 בתי ספר חילוניים יבואו ביום גוש קטיף לדתיים וכנ"ל הפוך ביום רצח רבין, ניראה כנראה קצת אחרת, והשיח הוא שיח מאוד חשוב.
<יועד אהרוני: כשהגיעה משפחת בנקי, אז כבר בגוש קטיף ורבין כבר היו מבושלים, הכירו כבר את הרעיון הזה והתחבר מאוד יפה.
<יועד אהרוני: אני מוכרח לומר שלתלמידים זאת חוויה מדהימה.
<יועד אהרוני: אני רק רוצה שתבינו, כמעט כל התלמידים החילוניים, פעם ראשונה מבקרים במרכז גוש קטיף בזכות הפרויקט הזה, וכמעט כל התלמידים הדתיים פעם ראשונה מבקרים במרכז רבין ובטח גם באים לירושלים ומתקשרים לסיפור כמו משפחת בנקי, והסיפורים הם לא פשוטים וכולנו מהלכים על יבלות, אבל מדברים ומשוחחים והמסר לתלמידים, אנחנו לא מחפשים לעמעם את העמדות בשביל להתחבר, אלא לשים את העמדות על השולחן בגאון ובעוצמה.
<יועד אהרוני: שני מסרים אנחנו מנסים להעביר - הראשון, גם אם אני לא שותף בדעה, אני שותף בכאב של הזולת.
<יועד אהרוני: הדבר השני, יש לי עמדה משלי, אבל גם לשני יש עמדה וכוונה לטובת עם ישראל ומדינת ישראל ואני צריך ללמוד איך אני מכבד אותה.
<יועד אהרוני: שני המסרים האלה, בעינינו הם מאוד משמעותיים לקהילה והם עושים רק טוב והלוואי שיהיה יותר מזה.
<יועד אהרוני: תודה.
מרדכי יוגב: טוב, דברים באמת מאוד חשובים, וגם דבר מאוד גדול, של שיתוף הפעולה.
מרדכי יוגב: אני אומר את זה בהערכה לשני הצדדים שהעידו פה, לאורי, אבא של שירה, ולכם, נציגי גוש קטיף.
מרדכי יוגב: באמת מרגש.
מרדכי יוגב: אגיד את זה גם בסיכום.
מרדכי יוגב: כל הצד של שנת ה-70', כך אני חשבתי עליה, היא צריכה להיות שנה שאנחנו בה חשים יותר אחד את השני ומחברים יותר על כל המחלוקות.
מרדכי יוגב: הכנסת היא זו שיודעת מחלוקות וזה מדהים שיש פה רצון כזה להגיע לעמוד השדרה שמחבר את הצלעות.
<יעקב בורנשטיין: באמת הפרויקט הזה דרש מאיתנו הרבה עבודה, כי לא טשטשנו את המחלוקות אלא שמנו אותן.
<יעקב בורנשטיין: עצם ההכנה לפרויקט הזה דרשה עבודה משותפת משלושת הגופים.
<יעקב בורנשטיין: על כל מילה היה לנו ויכוח במכתב הראשון, אפילו אם לכתוב בס"ד או לא לכתוב בס"ד, איך לקרוא לפרויקט.
<יעקב בורנשטיין: גילינו שכשרוצים, הפרויקטים יכולים לצאת לדרך.
<יעקב בורנשטיין: כשהתלמידים חווים את ההדרכה המשותפת לאורך כל הזמן, רואים כל הזמן שיש עוד תפיסה, יש עוד מישהו שחושב אחרת, וללמוד לחיות את המורכבות הזאת.
<יעקב בורנשטיין: אני חושב שזה פרויקט ייחודי שמצליח להביא את השפה, ואני מקווה באמת שנצליח לתרום ככה לחברה הישראלית.
<מרדכי בטר: גם משרד החינוך ליווה אותנו.
<יהודית גידלי: מי מדבר בבקשה?
<מרדכי בטר: מרדכי בטר.
מרדכי יוגב: מנהל מרכז ההנצחה של גוש קטיף.
<מרדכי בטר: משרד החינוך היה איתנו בקשר בשנה האחרונה.
<מרדכי בטר: הוא גם כן בדק את הפעילות שלנו והם החליטו שהם גם כן רוצים להיות שותפים ואפילו לתמוך בפרויקט הזה, כך שאנחנו מקווים כמו שנאמר כאן על ידי הרב יועד, שיגיעו הרבה יותר בתי ספר גם לכאן וגם לכאן.
<מרדכי בטר: תודה.
מרדכי יוגב: אשמח שההתייחסות תהיה התייחסות מקבילה או נוספת גם לנושא השלישי שעליו התבקשנו פה לדון, והוא סוגיית יום לימוד ארוך.
מרדכי יוגב: תתייחסו אליו בהתייחסות הרציפה, סוגיית יום לימודים ארוך בבתי הספר בבני דקלים או בבתי הספר, לצורך העניין, אליהם פונו, ואני מבין שיש פה פיזור מועצתי, כולל עם תשובה שלך חיים, שפה הרבה הובאה לפניי, האם נותנים לזה מענה והאם יש דרך לתת לזה מענה תוך-משרדי.
מרדכי יוגב: תתחילו בדבר הגדול.
מרדכי יוגב: אחר כך תתייחסו גם לשאלה הקונקרטית הזאת.
מרדכי יוגב: ד"ר יוכי סימן טוב, מנהלת היחידה למצבי לחץ במשרד החינוך.
<יוכי סימן-טוב: אנחנו עשר שנים ליווינו את מוסדות החינוך של גוש קטיף, שנה לפני ועשר שנים אחרי.
<יוכי סימן-טוב: קיבלנו החלטה שזהו, נותנים את האחריות לרשויות שבהן נמצאים התלמידים.
<יוכי סימן-טוב: נמצא פה גם חיים הלפרין שבשנים האחרונות תיכלל את הטיפול במוסדות החינוך של גוש קטיף.
<יוכי סימן-טוב: צריך להגיד, אני משתמשת במילה המקצועית "עקירה", כי זאת מילה שמקובלת גם במאמרים מקצועיים בעולם.
<יוכי סימן-טוב: אנחנו לא התיימרנו לבטל את הסבל של הילדים.
<יוכי סימן-טוב: עקירה מעצם מהותה היא גורם לחץ.
<יוכי סימן-טוב: יש שני חוקרים ידועים בשם הולמ'ס וריי, שניסו לדבר על המרכיבים של לחץ, אז אם נסתכל על המרכיבים שהם ציינו, אז יש בעקירה את כל המרכיבים האלה.
<יוכי סימן-טוב: יש עומס, יש קונפליקט, יש היעדר תחושת שליטה ויש שינוי מאוד גדול, אז ברור שאנחנו התמודדנו עם 3,500 תלמידים שחוו חוויית לחץ מאוד לא פשוטה גם לפני וגם אחרי.
<יוכי סימן-טוב: בשנה הראשונה שלפני, למרות הרצון לסייע, לא הייתה מינהלת.
<יוכי סימן-טוב: מינהלת סלע שהייתה אמורה לנהל את הנושא והצוות החברתי, לא היה תקציב ולא היו שום סמכויות.
<יוכי סימן-טוב: היה לנו קשר עם אנשי גוש קטיף כבר בפברואר 2004 עד הפגישה שנקבעה בגלל הטרור שהיה שם.
<יוכי סימן-טוב: הייתה הכרזה של ראש הממשלה על תוכנית ההתנתקות, מה שנקרא.
<יוכי סימן-טוב: מה שהיה, זה שנתקלנו באופן טבעי בחשדנות לצד שידור של העוצמה וחוסן מאוד גדולים של הצוות והילדים עם התעקשות כמו ילד שאומר, אני לא נרדם בלילה בלי קולות הפצ"מרים.
<יוכי סימן-טוב: מצד שני הייתה הבעה של קושי וצורך בסיוע.
<יוכי סימן-טוב: הייתה לנו חוברת מאוד יפה שקיבלנו מהמועצה, של מה שיש בגוש קטיף.
<יוכי סימן-טוב: מצד שני, היועצות נתנו לנו חוברת של עבודה עם הילדים וראינו את הפחד ואת הקשיים שאפיינו את הצד השני של הקיום.
<יוכי סימן-טוב: היה צד אחד מאוד חסון וחזק וצד שני של פחד וקשיים - - -.
<יוכי סימן-טוב: מה שנתקלנו זה היה שלא היה מחקר מניסיון קודם.
<יוכי סימן-טוב: הייתה ימית כמה שנים קודם לכן, אבל לא היה כמעט מחקר.
<יוכי סימן-טוב: היה ספר אחד של משרד הביטחון שהיה כמה מחקרים קטנים ולא היה באמת שום דבר ללמוד ממנו.
<יוכי סימן-טוב: הייתה תחושה שדיבור על העקירה הוא החלשה של התושבים.
<יוכי סימן-טוב: צריך לזכור שהאוכלוסייה הייתה עם רמת חוסן בסיסית מאוד גבוהה, אבל היא חוותה טראומות חוזרות וגם תחושה של נבגדות על ידי הממסד.
<יוכי סימן-טוב: אמרו לנו, מחלוצים לפני המחנה אנחנו הפכנו לאויבי השלום ואויבי העם, וזה גם היה אזור מבודד וסכנות בדרכים.
<יוכי סימן-טוב: מעט מאוד אנשים, אפילו ממשרד החינוך, הגיעו לאזור הזה.
<יוכי סימן-טוב: יש משפט שמאוד היה חזק אז, שסיפרה לי יועצת שילדה בכיתה ב' שאלה אותה, 'כשיגרשו אותי מהבית, ירשו לי לקחת את הבובה שלי'?
<יוכי סימן-טוב: הדמיונות של הילדים היו ברמה כזאת, שלפעמים ילד מדמיין את המציאות יותר חמור ממה שהיא באמת.
<יוכי סימן-טוב: היו ילדים שלא היו בטוחים שאבא ואימא למשל יהיו איתם, והיו צריכים להתמודד עם חוסר הרצון להתכונן לעקירה כי זה פגע לכאורה במאבק, ומצד שני קשיים ומצוקות מאוד קשות.
מרדכי יוגב: יוכי, בכמה תלמידים אתם טיפלתם?
מרדכי יוגב: גילאי מעונות אתם לא נגעתם, אבל גנים, בתי ספר.
<יוכי סימן-טוב: בתי הספר והגנים זה היה 3,500 ילדים.
<יוכי סימן-טוב: אחד הדברים שפיתחנו בעקבות המשבר הזה, זה שאמרנו, יש פה אוכלוסייה מאוד גדולה שהיא נקלעה למשבר, בואו ניתן להם טיפול בתוך בתי הספר ובתוך הגנים, וזו הייתה פעם ראשונה שנתנו קבוצות של תרפיה גם אישיות וגם קבוצתיות בתוך בתי הספר ובתוך הגנים, דבר שעד היום בעצם הפך להיות מענה מאוד קבוע במקרים של אחרי מבצעים צבאיים של צה"ל בעזה או אחרי מלחמת לבנון השנייה או אחרי שהיה פרץ של שריפות בנובמבר שנה שעברה.
<יוכי סימן-טוב: לתת את המענה בתוך המוסד החינוכי שבו זה המקום הטבעי של הילד, התברר כמשהו שהוא מאוד מרגיע, מונע התנגדות לטיפול ומאפשר קשר של התרפיסט עם המורים ועם הגננות הטבעיות של הילד.
מרדכי יוגב: כשאתם מסרתם את השליטה שלכם לפני שנתיים, היו עוד ילדים בגילאי חינוך או על כמה ידעתם להגיד שלא נקלטו, קרי שנותרו מחוץ למערכות חינוך בתהליך הזה?
<יוכי סימן-טוב: אני לא זוכרת עכשיו את המספר המדויק.
<יוכי סימן-טוב: חיים, יש לך את המספר?
<יוכי סימן-טוב: חיים טיפל בשנים האחרונות.
<חיים הלפרין: סיימנו את ההתערבות באופן מודע.
<חיים הלפרין: צריך לזכור שכל תהליך הסיום, יוכי מתארת בעיניי פעולה מדהימה שנעשתה עם צוות קטן, חלקו במחתרת וחלקו אחר כך.
<חיים הלפרין: שינוי הפרדיגמה הזה שעשינו - - - , היא מציגה אותו כמשהו שולי, אבל זה היה מאוד מהותי.
<חיים הלפרין: כשסיימנו את העבודה המוסדרת, דאגנו שהרשויות המקומיות ייקחו אחריות גם על הילדים שהם היו על הגבול של בין בפנים, בין בחוץ, באופן שבו הקב"סים או הרשויות ייקחו אחריות על הילדים, ורק אז עזבנו את המערכת כמשרד.
מרדכי יוגב: זאת אומרת, העברתם מקל גם על הילדים שמחוץ למסגרות.
<יוכי סימן-טוב: כן.
<יוכי סימן-טוב: היה קשר מאוד רציף.
<יוכי סימן-טוב: בעצם מה שאנחנו עשינו, שברנו את ההיררכיות בין המטה לשדה והיינו בקשר ישיר עם המנהלים, עם היועצים, עם הפסיכולוגים.
<יוכי סימן-טוב: הם בעצם ראו בנו כתובת.
<יוכי סימן-טוב: הם היו מתקשרים אלי אישית גם לפעמים, 'תשמעי, יש ילד שהוא צריך פסיכיאטר ואין לנו תקציב לזה'.
<יוכי סימן-טוב: איכשהו מצאנו ממש פתרון ותפירה לכל ילד באופן פרטני.
מרדכי יוגב: עשיתם בזה איזושהי סטטיסטיקה, האם האירוע הפוסט טראומה, כמה באופן מקביל, קבוצת מיקוד מקבילה של ההתיישבות העובדת או אינני יודע מה, בהיבטים של נשירה, של טיפולים?
<יוכי סימן-טוב: זה אחד הדברים שאני ממש מצטערת עליו, שלא ליווינו את זה במחקר.
<יוכי סימן-טוב: היום אנחנו עושים מחקר על ילדי עוטף עזה שאנחנו נותנים להם מודלים דומים למה שפותחו אז.
<יוכי סימן-טוב: אנחנו נותנים לילדי עוטף עזה מאז צוק איתן ועד היום.
<יוכי סימן-טוב: כל שנה 1,000 ילדים מטופלים והיום אנחנו חוקרים - - -.
<יוכי סימן-טוב: היינו צריכים להמציא את עצמנו כל רגע מחדש.
<יוכי סימן-טוב: הסיטואציה הייתה מאוד שונה מכל מה שהכרנו.
<יוכי סימן-טוב: לא היה לנו מחקר להישען עליו וכל הזמן המצאנו את עצמנו תוך כדי תנועה לפי הצרכים שעלו.
<יוכי סימן-טוב: צריך לזכור שגם כן במציאות שהייתה אחרי העקירה, הילדים נפוצו ל-150 מוסדות בכל רחבי הארץ והיינו צריכים לאתר וגם לטפל באופן כמעט אישי בכל תלמיד, מה שעשינו בפועל, אבל זו הייתה מציאות שחייבה אינטנסיביות מאוד חזקה שלא חשבנו אז לחקור את מה שאנחנו עושים, לצערי הרב.
<יוכי סימן-טוב: מה שאני יכולה להגיד, זה שבאמת מתוך זה למדנו שהעבודה הזאת של עבודה מיידית בתוך בתי הספר, בתוך הגנים מאוד הוכיחה את עצמה מבחינת ההתרשמות שלנו, ואימצנו אותה.
<יוכי סימן-טוב: אנחנו 12 שנים וחצי אחרי עם הרבה מבצעים של צה"ל בעזה וכל פעם מחדש זה מוכיח את עצמו שזה פשוט נותן איזה רוגע במערכת.
<יוכי סימן-טוב: רוגע לילדים ולהורים זה שילד מקבל תרפיה בהבעה ויצירה בדרך כלל, מוסיקה, אומנות וכדומה, לפעמים בקבוצה ולפעמים ביחיד.
<יוכי סימן-טוב: היו מקרים של תלמידים מתבגרים שבכלל לא התחברו לכל הנושא הפסיכולוגי, אז נתנו להם רכיבה טיפולית.
<יוכי סימן-טוב: אני זוכרת שהיה איזשהו כנס שבאו אלי שני גברתנים כאלה שאמרו לי, 'תשמעי, אנחנו קיבלנו כנראה דרכך, עכשיו אנחנו יודעים שזה דרכך', זה היה רכיבה טיפולית, 'זה היה מאוד טוב'.
<יוכי סימן-טוב: הם כבר היו בצבא, הם באו לאיזשהו כנס.
<יוכי סימן-טוב: ממש השתדלנו לתת מענה מותאם לצורך הספציפי ולאוכלוסייה הספציפית.
מרדכי יוגב: בניתם איזשהו ארגז כלים למצבי משבר שכאלו.
<יוכי סימן-טוב: מצבי משבר שהם מקיפים אוכלוסיות גדולות שהן נורמטיביות ונקלעו למשבר.
מרדכי יוגב: אנחנו לפני פרשייה שיכול להיות שעוד שלושה שבועות-ארבעה שבועות "נתיב אבות", ילדיה פוגשים - - -
<יוכי סימן-טוב: חמישה.
מרדכי יוגב: אתם שם.
<יוכי סימן-טוב: לגמרי שם, היום עם הלמידות שיש לנו.
מרדכי יוגב: אומר בכל זאת עוד דבר.
מרדכי יוגב: זה לא הרבה שנים, ה-12.5-13 שנים, לקחת איזושהי מחלקת חינוך שאומרת לכמה סטודנטים, אם בשיתוף מרכז מורשת גוש קטיף, ללכת אחורה לסטטיסטיקה מתוך ה-3,500 ולתשאל נסיגות בעניין.
<יוכי סימן-טוב: יכול להיות.
מרדכי יוגב: אנשים עושים כנס פלוגתי אחרי 40 שנה וכנס - - - אחרי 80 שנה, של תנועות נוער.
<יוכי סימן-טוב: באופן כללי גם אנחנו מאוד למדנו שצריך לחזק את המבוגרים המשמעותיים כדי שיוכלו לחזק את הילדים.
<יוכי סימן-טוב: גם זאת למידת רוחב שהיא מלווה אותנו, שאם אנחנו רוצים שילדים יהיו בסדר, צריך לדאוג שהמבוגרים יהיו בסדר.
<יוכי סימן-טוב: ראינו את זה בתמיכה בצוותי המורים.
<יוכי סימן-טוב: אחר כך הייתה עבודה קהילתית גם כן עם ההורים, שלא רק אנחנו עשינו אותה, עשו אותה גם גופים אחרים.
<יוכי סימן-טוב: אני תמיד אומרת שהילדים רואים את העולם מבעד לעיניהם של המבוגרים.
<יוכי סימן-טוב: אם המבוגרים ירגישו בסדר, אז גם הילדים יהיו בסדר.
<יוכי סימן-טוב: ראינו את זה אפילו ברמה של הורה שהתחיל לעבוד מיידית אחרי העקירה.
<יוכי סימן-טוב: היה הבדל עצום בין מצב ילדיו לבין מצבם של הילדים האחרים שהוריהם לא מצאו עבודה.
<יוכי סימן-טוב: רק להגיד שבעת האירוע היה מצב לא טוב.
<יוכי סימן-טוב: הגיעו אנשים לבתי מלון בלי שהיה אף נציג מהמדינה.
<יוכי סימן-טוב: יועצים של בתי ספר, גייסנו אותם והם הלכו לנהל שם את בתי המלון ונתנו מענה לצרכים בסיסיים.
<יוכי סימן-טוב: לא שום פסיכולוגים, שום דבר.
<יוכי סימן-טוב: הם דאגו למטרנה וטיטולים, מה שאחר כך נשנה לצערנו שנה אחרי זה במלחמת לבנון השנייה.
<יוכי סימן-טוב: היה גם צורך להתמודד עם השבר האידיאולוגי ביחס למדינה.
<יוכי סימן-טוב: היו המון מעברים.
<יוכי סימן-טוב: היו ילדים שעשו חמישה מעברים בשנה הראשונה, של מקומות מגורים ובתי ספר, והייתה בעיה של התפרקות של המסגרת המשפחתית בגלל השהות הארוכה בבתי המלון.
<יוכי סימן-טוב: יש פה תמונות של פרויקט "חיבוקי" שאנחנו גם היום, הזכרת את "נתיב האבות", אז אנחנו נותנים אותו גם שם, אבל גם לילדים בלוד, ששם היו ריבוי רציחות במגזר הערבי.
<יוכי סימן-טוב: זה פרויקט שהתפתח גם כן תוך כדי תנועה לילדים צעירים.
<יוכי סימן-טוב: הוא התפתח דווקא במלחמת לבנון השנייה ואחר כך נתנו אותו לילדי גוש קטיף.
<יוכי סימן-טוב: זאת בובה בצורה של כלב.
<יוכי סימן-טוב: הוא נראה קצת עצוב ואנחנו אומרים לילדים, חיבוקי בדרך כלל שמח ועכשיו הוא עצוב - - -
מרדכי יוגב: סתם כך מקרה של רצח במגזר הדרוזי באזור כסרא-סמיע.
מרדכי יוגב: היה מקרה של רצח של תלמידה בתוך בית ספר.
מרדכי יוגב: זו גם התערבות של סיפור כזה?
מרדכי יוגב: על ידי תלמיד.
מרדכי יוגב: זה היה לפני כשנה.
<יוכי סימן-טוב: כן, אבל פה זה לגיל הרך, אבל בכל מקרה אנחנו מתערבים בכל מקרה של פגיעה שהיא קשורה בתלמידים, בין אם זה קשור לבן משפחה של תלמיד או בין תלמיד עצמו.
<יוכי סימן-טוב: זה ודאי, אבל בהקשר הזה, פרויקט "חיבוקי" הוא פרויקט שהילדים הופכים להיות בעצם מטפלים של הבובה.
<יוכי סימן-טוב: במקום להיות רק חרדים ודואגים לעצמם, הם אלו שהופכים להיות המטפלים.
<יוכי סימן-טוב: זה דווקא כן נחקר על ידי פרופ' אבי שדה ז"ל שפיתח איתנו את התוכנית ונמצא ממש מאוד יעיל, פרויקט חסכוני.
<יוכי סימן-טוב: כל ילד מקבל בובה אמנם, אבל דרך הדרכה של הגננת שהופכת את הילדים למטפלים בבובה במקום רק דואגים, והם משליכים את החרדות שלהם על הבובה.
<יוכי סימן-טוב: ילדים אומרים, חיבוקי, צריך לפרוס לו סדין במיטה כדי שלא ירטיב.
<יוכי סימן-טוב: סיפרה לנו גננת שהבן שלה הפסיק להרטיב אחרי שהוא טיפל בבובת חיבוקי.
<יוכי סימן-טוב: לאורך עשר שנים נתנו תרפיות, תגברנו תקני פסיכולוגים, יועצים ומדריכים.
<יוכי סימן-טוב: הייתה לנו מדריכה מהיחידה שלי שהלכה לצוותי מורים והדריכה אותם בהקמה של בית ספר מאפס בעצם ונתנה משאבים בהתאם לצורך, ואיתרנו נקודות קריטיות כמו מעברי דירה, אבטלה של הורים, חשיפה חוזרת לטרור.
<יוכי סימן-טוב: למשל, כשיש מבצעים בעוטף עזה, אם אתה שואל על זה, זה כן אנחנו רואים.
<יוכי סימן-טוב: כשיש מבצעים בעוטף עזה ושוב נחשפים לאזעקות, יש איזשהו תסכול מאוד מתגבר שאומר, אז למה הוציאו אותנו משם?
<יוכי סימן-טוב: כי ממילא הטרור ממשיך.
<יוכי סימן-טוב: עשינו פרויקט חונכות של ילדים גדולים למען ילדים צעירים.
<יוכי סימן-טוב: היה פרויקט של סיוע לימודי, שזה יותר חיים ריכז.
<יוכי סימן-טוב: אנחנו שנה אחת ריכזנו את זה.
<יוכי סימן-טוב: עשינו ימי עיון לכל הצוותים בחופשות הקיץ, כל שנה מחדש.
<יוכי סימן-טוב: לא כתבנו מחקר, אבל את העבודה שעשינו בשנה הראשונה, זה נקרא "כשהדרך מתמשכת".
<יוכי סימן-טוב: אני רוצה רק לסיים במה שהתחילו פה, בפרויקט המשותף של "דרך שירה בנקי", מרכז רבין ומרכז קטיף, שבאופן אישי מותר לי להגיד, אני חושבת שזה בנפשנו.
<יוכי סימן-טוב: באופן אישי אני משתתפת גם בקבוצות נשים שנקראות אידיאה שיח ישראלי, גם של קבוצות של נשים שונות מאוד - - - .
<יוכי סימן-טוב: אני חושבת שאנחנו צריכים לחזק את המגמה הזאת של מה שנקרא שיח מוגן, של אפשרות להקשיב זה לזה, כי נראה לי שזאת הבעיה האמיתית שלנו.
מרדכי יוגב: עוד נציג משרד החינוך?
מרדכי יוגב: גם במענה לשאלה שנשאלה פה על ידי אנשי בני דקלים, כולל פנייה למשרד החינוך בדבר הגדרת היישובים של מפוני גוש קטיף כיישובים שזכאים ליום חינוך ארוך.
<יעקב בורנשטיין: אנחנו רוצים רק להציג את ד"ר יצחק ציטרין שעשה את המחקר על הטיפול בנושא.
<יעקב בורנשטיין: הוא יציג פה בתמצית את מחקרו.
מרדכי יוגב: אז בתמצית.
<יצחק ציטרין: בכמה היילייטסים בגלל קוצר של הזמן.
<יצחק ציטרין: אני רוצה להגיד שיש הבדל גדול מאוד בין מפוני צפון שומרון ושיקומם לבין מפוני גוש קטיף.
<יצחק ציטרין: אנחנו מדברים באוכלוסייה הכי צעירה שהייתה במדינת ישראל עם תחושת זמן, מקום.
<יצחק ציטרין: רוב הילדים שפונו מגוש קטיף, נולדו שם וזה היה הבית שלהם לכל דבר ועניין.
<יצחק ציטרין: הם נעקרו מהבית.
<יצחק ציטרין: הפינוי של התלמידים מגוש קטיף, שהם היו בערך 50% מ-8,200 הנפשות שגרו שם, היה שונה לחלוטין מזה של צפון שומרון, עם המון כשלים, בעוד שבצפון שומרון העניין נגמר בצ'יק צ'אק וזה מכיוון שהאנשים מצפון שומרון לא הסתמכו על המדינה.
<יהודית גידלי: כמה אנשים היו בצפון שומרון?
<יצחק ציטרין: 220 ילדים היו בצפון שומרון, שההורים שלהם ניתבו אותם לבתי ספר.
<יצחק ציטרין: זה נכון שרובם המכריע היו בגיל של החינוך הרך והיסודי, אבל הם לקחו את המושכות לידיהם והעניין נפתר תוך חודשים ספורים.
<יצחק ציטרין: העניין עם ילדי גוש קטיף או חבל עזה ארך שנים רבות, למעשה עד שחיים התחיל לתכלל את העסק ואנשים התחילו להגיע למגורי הקבע ב-2010, הילדים נעו ונדו.
<יצחק ציטרין: אני רוצה להסב את תשומת לבכם לדבר אחד נוסף כרקע ואחר כך עוד כמה נקודות, והוא שאנחנו לא מדברים על עקירה, אלא אנחנו מדברים על עקירה כפולה ולפעמים מכופלת.
<יצחק ציטרין: הילדים הועברו ממקום למקום.
<יצחק ציטרין: לא ידעו לאתר אותם, לא ידעו איפה הם, זאת אומרת, גם אם היו תוכניות ורצו להגיש להם משאבים, הם לא ידעו איפה הילדים נמצאים.
<יצחק ציטרין: כאשר ועדת החקירה הממלכתית מיפתה את המקומות שהילדים בהם נמצאים, אז אני מראה לכם את המפה.
<יצחק ציטרין: כל נקודה כאן היא מקום שנמצאים בו כמה ילדים.
<יצחק ציטרין: הנקודות הצהובות זה שיש קבוצות גדולות יותר של ילדים, זאת אומרת, לך תתחיל להגיש עזרה בלי מתכלל של משרד החינוך, וחיים מתחיל לתכלל רק ב-2010.
<יצחק ציטרין: אף אחד לא יודע איפה הילדים נמצאים, אז אי אפשר להגיש להם עזרה.
<יצחק ציטרין: גם אם יש תוכניות שאותן תיארו קודם, העזרה לא יכולה להגיע.
<יצחק ציטרין: יתרה מזאת, כמה נקודות נוספות.
<יצחק ציטרין: יש רצון טוב כל הזמן, של המערכת.
<יצחק ציטרין: הרצון הטוב הזה לא מגיע לשטח על רקע כך שהמשבר הזה של הוצאת האוכלוסייה מחבל עזה הוא אדיר.
<יצחק ציטרין: אתן לכם 12 ביטויים שהופיעו בתקשורת הם הובעו במחקרים מדעיים, על עומק השבר, וזה באמת מתחבר למה שאתה אמרת.
<יצחק ציטרין: אנחנו מתחיל מהשמאל - היפרדות, יציאה, עזיבה, התנתקות, פינוי, נסיגה.
<יצחק ציטרין: אנחנו מתחילים להגיע לימין – בריחה, עקירה, טרנספר, גירוש, גלות, חרבן.
<יצחק ציטרין: שבר אדיר היה בעם ישראל, והילדים מפנימים את השבר הזה והשבר הזה צריך לקבל איזשהו טיפול.
<יצחק ציטרין: מישהו צריך לחכות לילדים, ולא נותנים במשרד החינוך למתכלל לטפל בעניין באופן ממלכתי, אלא נותנים למחוז הדרום לטפל בעניין.
<יצחק ציטרין: אני רוצה להקריא לכם שני קטעים קטנים, איך הדברים נראים במציאות בשטח כאשר מנהלת מחוז הדרום שהייתה אמורה לטפל בעניינים, מגיעה לביקור בבית מלון שאותו הזכירו קודם.
<יצחק ציטרין: אני מצטט מתוך הפרוטוקולים של הוועדה הממלכתית לחקירת ההתנקות.
<יצחק ציטרין: אומרת מנהלת מחוז הדרום: "מסתבר לי שבמלונות אין כיסאות נמוכים.