GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
בצלאל סמוטריץ': אנחנו ננסה כמה שאפשר לתת מענה.
בצלאל סמוטריץ': תודה רבה באמת לכולכם ולכולכן גם על העבודה הקדושה שאתם עושים ביום-יום וגם על זה שטרחתם ובאתם לכבד אותנו כאן בכנסת, ושיהיה בהצלחה גדולה ביום הזה.
מרדכי יוגב: אנחנו ניתן באמת למחמ"ד צפון, מר חיים גבאי, לפתוח פה במצגת.
<חיים גבאי: קודם כול תודה גדולה.
<חיים גבאי: אני רוצה לומר ברשות מוטי יוגב.
<חיים גבאי: למוטי לא צריך לספר לא על צפון ולא על דרום כיוון שהוא נמצא איתנו בנצרת עילית, בית שאן.
<חיים גבאי: הוא נמצא איתנו ולכן זו הזדמנות גדולה לומר לו תודה וכמובן גם להשתתף בצערו.
<חיים גבאי: חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' שהוא גם חלק מהחמ"ד, גם לו אני רוצה להגיד תודה גדולה על היום הזה, לרב אוריאל עובדיה, ליהודית, מנהלת הוועדה, לגדי דעי שנמצא איתנו, ממלא מקום מזכ"ל הסתדרות המורים, מחמ"דים, עמיתיי, מנהלים, מחנכים.
<חיים גבאי: אני רוצה בקציר העומר, כי אנחנו נשמח כמובן לשמוע שני תלמידים שהם מסיירת "הקהל", מנהל בית ספר, וכמובן לשמוע אתכם ולהעיר כמה נקודות על ההישגים, אבל גם על האתגרים והתמודדויות שיש לנו.
<חיים גבאי: (הצגת מצגת)
<חיים גבאי: הנושאים שבהם אנחנו ניגע ממש בקציר העומר, אוכלוסיות תלמידי החמ"ד.
<חיים גבאי: חבר הכנסת בצלאל דיבר על העניין.
<חיים גבאי: אנחנו קוראים לזה "פלגי מים" והיכולת שלנו לתת תשובות למגוון תפיסת העולם של "והעמידו" ו"לכל תלמיד ישנה", עוד רגע נדבר על העניין הזה, כמובן מה קורה לנו בלמידה.
<חיים גבאי: התלמידים העולים, שאנחנו נמצאים ביום קיבוץ גלויות, ואיך אנחנו דואגים באמת לפתח את המנהיגות הזאת באופן אמיתי.
<חיים גבאי: את החזון כולנו מכירים ולכן אנחנו נדלג עליו, אבל אני רוצה לנגוע ברכיב אחד, באמת חינוך כמשפחה, "לכל תלמיד ישנה", ובאמת המקום הזה של לתת אפשרות לכל תלמיד על מנת להעמיד אותו לאו דווקא בכמות אלא במקום של איכות, ותראו איך הדברים מתנקזים למקום של המשפחה הגדולה הזאת שחשוב לה שכל ילד יקבל את המענה שלו באופן הכי מיטבי.
<חיים גבאי: אני רוצה קצת להכיר בנתונים.
<חיים גבאי: אותם תלמידים, מי שרואה קצת, ולראות את התלמידים סוציו אקונומי ביחס לממלכתי.
<חיים גבאי: אנחנו רואים שבנמוך יש לנו למעלה מ-20% וכשמדברים על בינוני יש לנו 45% וכשנוגעים בגבוה, שימו לב, אנחנו מתמודדים, מתאתגרים בילדי ישראל.
<חיים גבאי: כזכור וידוע לכולנו, "היזהרו בבני עניים שמהם תצא תורה".
<חיים גבאי: זאת תפיסת העולם.
<חיים גבאי: קצת נראה מה קרה לחינוך הדתי בצמיחת תלמידים, איך הדברים גדלים כשאנחנו בעצם מדברים על המקום שהורים רבים וטובים נותנים אמון בחינוך הממלכתי דתי ובוחרים בו.
<חיים גבאי: על כל המגוון, כל אחד במקומו וכל אחד בתפיסתו רואים בחינוך הדתי כמקום ותשובה אמיתית לתת מענה איכותי לילד.
<חיים גבאי: הדברים אולי לא נראים מפה, אבל שימו לב מה קרה לילדים בהישגי מתמטיקה בכיתה ה', לתלמידים סוציו אקונומי נמוך.
<חיים גבאי: אנחנו כמעט כבר משווים כשהתלמידים האלה מקבלים מענה.
<חיים גבאי: אגב, התוצאות האלה הן תוצאות ראמ"ה, מבחני מיצ"ב.
<חיים גבאי: הן תוצאות אובייקטיביות.
<חיים גבאי: זה מלמד מאוד על ההשקעה המאוד גדולה של המחנכים, של המנהלים שיושבים כאן, באמת לתת את המקום לכל ילד, להתאים לו ולראות מה נכון לו על מנת שהוא יצמח, יגדל, ויש פה הרבה מאוד השקעה בתוך העניין.
<חיים גבאי: תסתכלו על הנתונים ותראו איך באמת אחוז הנבחנים, הדברים רק הולכים ומשתפרים.
<חיים גבאי: אני ממש רוצה לנגוע בהם בקציר העומר.
<חיים גבאי: שימו לב מה קורה לנו כשמדברים על שיעור התלמידים העומדים בזכאות בגרות.
<חיים גבאי: החמ"ד כולו, מחוז צפון שהוא ממש קרוב, מחוז צפון הוא בוודאי פריפריה לכולי עלמא, ומה קורה בממלכתי.
<חיים גבאי: ההשוואה היא פחות חשובה.
<חיים גבאי: חשוב מאוד אותו מקום של אותה חתירה כל הזמן לתת את המענה האיכותי לתלמידים שלנו.
<חיים גבאי: שימו לב לאורך השנים, לא מוותרים על אף ילד ולאף ילד.
<חיים גבאי: שיעור הניגשים אומר שכל תלמיד אמור וזכאי להתמודד עם ההתמודדויות.
<חיים גבאי: גם אם הוא תלמיד עולה, הוא שווה בין שווים לכל דבר ועניין.
<חיים גבאי: תראו מה קרה בתוך התהליכים, וזה לא מספיק.
<חיים גבאי: זה לא מספיק כיוון שאנחנו רוצים לראות את התלמידים שלנו במרחב המצוינות, ולכן בכל מקום שאנחנו יכולים לעודד אותם, לחזק אותם ולהאמין בהם, אנחנו פוגשים את התלמידים שלנו בהרבה מאוד מקומות, מצטיינים.
<חיים גבאי: אנחנו פוגשים גם את הבוגרים ואני חושב שהדברים מדברים בעד עצמם.
<חיים גבאי: אלה תחרויות רבות שתלמידים שותפים בהם.
<חיים גבאי: "חוג לכל תלמיד" - צריך לומר מילה טובה למשרד החינוך על התהליך וההבנה שדרך תהליכי העשרה אנחנו מצמצמים פערים ונותנים שוויון הזדמנויות אמיתי לילדים, והילדים שלנו שותפים.
<חיים גבאי: מגיעה מילה טובה גם לשר, גם למנכ"ל, על המקום הזה שבאמת שמו את הצפון וגם את הדרום, המרכז, בכדי לראות איך ילד מקבל העשרה ואיך מאפשרים לו פתיחת צוהר רחב להשכלה וכמובן גם להעשרה.
<חיים גבאי: בכדי שהדברים לא יהיו דברים תלושים, על מנת שנראה אותם ונפגוש אותם באופן הכי פשוט דרך התלמידים, כי כל מה שאנחנו עושים בחמ"ד פוגש בסוף את התלמיד וטובת התלמיד וזה תפקידנו וזו שליחותנו.
<חיים גבאי: אני מזמין את התלמידים שלנו שבאו מרחוק או מקרוב לספר לנו קצת מה היא סיירת "הקהל", מהו נוער "הקהל" ואיך הם גדלים וצומחים כמנהיגים שבאמת הם מרכז העולם ומרכז העשייה.
<חיים גבאי: בבקשה.
<עלמה רוזנבלום: שלום, אני עלמה רוזנבלום, תלמידת כיתה י' באולפנית בטבריה.
<עלמה רוזנבלום: אני הצטרפתי שנה שעברה ל"הקהל".
מרדכי יוגב: מאיפה את בארץ, עלמה?
<עלמה רוזנבלום: אשחר.
<עלמה רוזנבלום: בעצם בשנה שעברה ראינו פתאום צורך ב"הקהל" במחוז, לפתח מעין סיירת שהיא כמה תלמידים נבחרים שהם יהיו הסיירת המרכזית של המחוז והם אלה שייצגו את המחוז ויובילו את כל הפעילויות, יעבירו את הפעילויות לכלל התלמידים במחוז.
<עלמה רוזנבלום: עבדנו מאוד על הנגשת החמ"ד לכלל המחוז בעצם, כמו שאמרו פה מקודם.
<עלמה רוזנבלום: למשל, ביום האחדות בשנה שעברה עשינו כנס בהובלת החמ"ד ששיתף את כלל התלמידים של כל מחוז צפון, ולא רק של החמ"ד, גם הדרוזים, גם בתי ספר ממלכתיים וכמובן הכול היה בהובלה שלנו.
<עלמה רוזנבלום: נוסף לזה אנחנו באמת, למרות כל הקשיים, אם זה פריפריה, אם זה מרחקים, אנחנו פועלים כל הזמן.
<עלמה רוזנבלום: המחוז כל הזמן מגבה אותנו ועוזר לנו ואנחנו כל הזמן עושים יוזמות חדשות, כנסים חדשים.
<עלמה רוזנבלום: תודה רבה.
מרדכי יוגב: בכל זאת יש לי שאלה.
מרדכי יוגב: תני לי דוגמא אחת מהפעילות הזאת של "הקהל", שנבין את זה מעבר לכותרת.
מרדכי יוגב: מה בפועל?
<עלמה רוזנבלום: למשל, ביום האחדות בשנה שעברה זה התחיל מפעילויות של סיירת "הקהל".
<עלמה רוזנבלום: אנחנו נציגים של הסיירת הזאת.
<עלמה רוזנבלום: אנחנו עברנו את התכנים ואחרי זה היה כנס של כל הנציגים מכל בתי הארץ של החמ"ד ולא של החמ"ד, של המחוז.
<עלמה רוזנבלום: עברנו את הפעילויות האלה, כל הנציגים של בתי הספר, ואחרי זה הגענו לבתי הספר עצמם וכל אחד העביר איפה שהוא לומד, את התכנים שלמדנו.
מרדכי יוגב: אתם כתלמידי תיכון בבתי ספר יסודיים?
<עלמה רוזנבלום: גם וגם.
<עלמה רוזנבלום: כל אחד לפי המקום שהוא לומד בו.
<חיים גבאי: הסיירת מונה גם יסודי וגם על יסודי.
<שילה מזרחי: שלום, אני שלום מזרחי מבית שאן.
מרדכי יוגב: באיזה בית ספר אתה לומד, שילה?
<שילה מזרחי: אני בישיבה תיכונית בבית שאן.
<שילה מזרחי: אני בסיירת "הקהל".
<שילה מזרחי: בסיירת ישבנו על החזון של החמ"ד, הסתכלנו עליו וראינו איך אנחנו מקדמים אותו עכשיו במחוז, בכללי, בחמ"ד.
<שילה מזרחי: העלינו הצעה שהיא תכלול את כל חמשת הדברים האלה.
<שילה מזרחי: העלינו הצעה להקים אפליקציה שזה נקרא "בנק זמן".
<שילה מזרחי: זה אומר, יש חבורה של אנשים.
<שילה מזרחי: זה יכול לקרות בכיתה, יכול לקרות בבית ספר, יכול לקרות בעיר בארץ אפילו, איך חיים אומר, אני טוב בזה ואני יכול לעבור את זה, אבל אני צריך עזרה בזה.
<שילה מזרחי: כולם עוזרים לכולם ולא מפסידים כלום.
<שילה מזרחי: גם אלה שמרגישים נחותים, הם נוסעים נגיד בעיר, סתם דוגמא אני אומר.
<שילה מזרחי: אני לא רוצה, לא נעים לי, אבל נגיד ראש העיר מצטרף והוא אומר, אני רוצה שיעזרו לי כך וכך וכך ואני יכול להביא כך וכך וכך, ואז הוא מרגיש לא נחות כי גם כולנו שווים, אותו דבר.
<שילה מזרחי: אנחנו חשבנו להכניס את זה כאפליקציה לבית הספר נגיד או כללי, לתת מן שרת כזה של כיתה, שרת של בית ספר, שאם נגיד ילד מתקשה במתמטיקה, יהיה בן אדם לחברו וייתן מענה ויהיה שוויון בין כולם.
<שילה מזרחי: עדיין לא הצלחנו - - - , אנחנו בתהליך.
<שילה מזרחי: זהו.
<חיים גבאי: יישר כוח.
<חיים גבאי: תודה גדולה.
<חיים גבאי: בעצם שמענו שני תלמידים מסיירת "הקהל" שחושבים על כל מיני רעיונות איך באמת לאפשר יותר, איך באמת לממש כל מיני חלומות שאנחנו חולמים עליהם, והם שותפים, ואני חושב שיש פה באמת מקום של פיתוח מנהיגות אמיתי בתוך התהליך ומגיע להם יישר כוח.
<חיים גבאי: הם חלק מחבורה שלמה.
<חיים גבאי: באמת מגיעה להם תודה גדולה.
<חיים גבאי: במעבר חד אני רוצה לעבור למנהל בית ספר שאני חושב שמממש שוויון הזדמנויות וצמצום פערים הלכה למעשה.
<חיים גבאי: רפי מימון, בבקשה.
<רפי מימון: שלום לכולם, שמי רפי מימון, מנהל קריית החינוך "אמי"ת המר" ברחובות.
<רפי מימון: דיבר חבר הכנסת סמוטריץ', וככה טלטל אותי עוד פעם בחזרה כאחד שהיה ראש ישיבה וכאחד שהיה ר"מ לא מעט שנים בישיבה, מורי ורבי, הרב חיים דרוקמן שליטא, והחלטתי באיזה שלב לעשות שינוי, ללכת לכיוון התיכונים דווקא.
<רפי מימון: תוך כדי העבודה בתיכון אני אומר לעצמי, איזו טעות עשיתי, כי זה לא פשוט.
<רפי מימון: פריפריה חברתית עם כל המורכבות של אתגרים, של בגרויות, של חינוך, של אקלים, לא פשוט בכלל.
<רפי מימון: מצד שני, אתה חולם עם כל הצוות איך אפשר כולם שיחיו ביחד וילמדו ביחד וכל אחד יתרום אחד לשני ולא נחיה כמו שאמר חבר הכנסת, בקבוצות.
<רפי מימון: האמת היא, לקח לנו תהליך לא פשוט, מבית ספר שהיה 500 תלמידים רק חטיבת ביניים, פיצלו את זה למגדרי, בנים ובנות, ירד ל-300 תלמידים והייתה נטישה מאוד גדולה, כאשר מקימים גם באזור מוסדות אליטיסטיים יותר חזקים מאיתנו, והיום המקום נמצא, התיכון שמונה שנתי.
<רפי מימון: זה לא שש שנתי, שמונה שנתי עם י"ג-י"ד, עם מכינה קדם צבאית טכנולוגית ועובר כבר את ה-600 תלמידים, כאשר אנחנו עדיין לא מוותרים על החזון שאומר, כולם יכולים לחיות ביחד כמשאב אפילו, אינטרסנטי, כמשאב שכולם יכולים לחיות ביחד, אם זה הקמת מסלול ישיבתי, משהו באמת ברמה מאוד גבוהה, שאלה שהיו כל הזמן אולי נמצאים בתוך קבוצה מאוד סגורה שאסור שום דבר, אלא הכול לשמור על עצמך.
<רפי מימון: הם באים לתיכון הזה ואתה נותן להם מענה.
<רפי מימון: אין ספק שבשביל שכולם יחיו ביחד, תן את המענה האמיתי לפרוח.
<רפי מימון: אנחנו ניתן להם את המענה, אבל אל תשכח שגם לילד בקריית משה ברחובות ולילד בשכונת אושיות ברחובות, יש מה לתת: צניעות, ענווה, חתירה להצליח בחיים עם כל המשאבים שאין לו, וזה אפשרי.
<רפי מימון: חינוך מיוחד – האמירה "ערכית" שאומרת חינוך מיוחד לא שמסיימים בחטיבת ביניים ואז צריך ללכת למצוא להם בתי ספר מקצועיים בכל מיני מקומות באזור, שמותאמים לאורח החיים שלהם, לא מותאם, ובסוף עם אמירה של הפיקוח של מחוז מרכז ועם אמירה של צוות בית הספר אנחנו פותחים מסלול חינוך מיוחד שישאף בעזרת השם גם לתעודת בגרות וגם למקצוע בחיים.
<רפי מימון: מסלול סנהדרין, אמרנו, פדגוגית חדשנית, ילדים שרוצים ללמוד בפדגוגיה חדשנית.
<רפי מימון: אנחנו קוראים לזה "כיתת יה"ב", יוצרים הרמונה ביחד.
<רפי מימון: לא בית הספר המסורתי שלומדים מול לוח ותלמידים ליד שולחנות, אלא 50-60 תלמידים.
<רפי מימון: תבינו איזה משאב מטורף.
<רפי מימון: 50-60 תלמידים יכולים ללמוד באותה כיתה עם מורים שהופכים להיות בצורה אחרת, של מנחים, פחות מורים.
<רפי מימון: גם זה מענה בפני עצמו.
<רפי מימון: כיתות מופ"ת וכו'.
<רפי מימון: עתיד – עתיד משמעותי לילדים האלה, במיוחד לילדי קריית משה בשכונת אושיות, להקים להם מכינה קדם צבאית טכנולוגית שלא קיימת כמעט בארץ, ואתה אומר, רוב הבחורים הולכים לאן?
<רפי מימון: אחוז נכבד מהבחורים בתיכונים לא הולכים למכינה הקדם צבאית ולא לישיבות הסדר, אז מה עושים החבר'ה האלה שרוצים מקצוע, רוצים עתיד?
<רפי מימון: אז הקמנו מכינה קדם צבאית טכנולוגית שאנחנו אומרים באמונה, הם עושים לפי הפסוק, שגם באמונה וגם עשייה, וזה מטורף איך זה מצליח.
<רפי מימון: זה פשוט לא יאומן איך זה מצליח.
<רפי מימון: אתה נותן באמת עתיד משמעותי לילדים האלה שרוצים לשמור על אורח החיים שלהם.
<רפי מימון: ממש בקצרה נתונים של החינוך המיוחד: מעל הממוצע הארצי, 10.9, כאשר הממוצע הארצי הוא 4.3.
<רפי מימון: סיפרתי לכם על גידול בית הספר, שדווקא האוכלוסיות האלה שכל הזמן נטשו ועזבו, היום הם חוזרים והם באמת רואים שאפשר, כאשר בכבוד ההדדי אפשר לחיות ביחד ואפשר ללמוד ביחד, אבל באמת תיתן לכל אחד את המענה שהוא זקוק לו.
<רפי מימון: תודה רבה על ההזדמנות שניתנה לי ובעזרת השם נעשה כולם ונצליח.
<חיים גבאי: אם אנחנו מסכמים את הדברים, בעצם אנחנו רואים גם את התפיסה החל מ"לכל תלמיד ישנה".
<חיים גבאי: אגב, צריך להזכיר פה שגם אפילו צורת הרישום היום בישיבות התיכוניות, בחמ"ד, נעשית באופן מדוד ובאופן כזה שמאפשר לכל ילד להתקבל לישיבה או לאולפנה.
<חיים גבאי: הדברים נעשים באופן מאוד מיטבי על מנת לאפשר שוויון הזדמנויות.
<חיים גבאי: אם אנחנו מדברים על תהליכים שהמנהלים שנמצאים פה, רפי הוא דוגמא, לראות איך באמת מנהל עסוק כל הזמן בלאפשר מגוון שנותן מענה לכל תלמיד על מנת שבסופו של דבר נמצה את הסגולות של הילד.
<חיים גבאי: אם אנחנו מדברים על התלמידים הנפלאים, אז אני חושב שמפה בעצם החמ"ד צריך להיות שמח כמובן.
<חיים גבאי: זה לא נעשה בלי השותפים שנמצאים פה, גם גד שהוא שותף לתוך התהליך, בוודאי המפקחים והעמיתים כולם בתוך המהלך הזה.
<חיים גבאי: זה מוביל אותנו בעצם לתהליך שממנו אפשר להמשיך ולצמוח.
מרדכי יוגב: לפני מי שביקשו פה את רשות הדיבור, אני כן אשמח אם יהיה פה מנהל או מנהלת צפונית אחת, דרומית אחת, פריפריה חברתית אחת, שרוצה לדבר, אבל נצטרך לצמצם בשביל שנוכל לתת לכולם שתי דקות להביע, ולהביע גם הישגים ודברים שבהחלט יש מקום של גאווה, וגם אם רוצה לספר על אתגרים או על דברים שאנחנו צריכים לקחת לעצמנו כדי לנסות ולפעול עליהם גם מהבניין הזה או מהיכולות שלנו לנסות לדחוף דברים.
מרדכי יוגב: יונה מירוחם.
<יונה קנינו: שלום, שמי יונה קנינו, אני מירוחם, בוגרת בית הספר שאותו אני מנהלת כבר 23 שנים ברצף.
<יונה קנינו: אני רוצה לדבר על סוגיית האינטגרציה.
מרדכי יוגב: את בת ירוחם?
<יונה קנינו: אני בת ירוחם.
<יונה קנינו: נולדתי בירוחם.
<יונה קנינו: אני חושבת שבירוחם עם ההתפתחות, בבית ספר "קול יעקב", - - - איזשהו דגם שמראה שהדברים בהחלט יתכן ואפשריים.
<יונה קנינו: בית ספר ממ"ד אחד שקולט את כלל ילדי עם ישראל, 620 תלמידים ושנה הבאה צפי כיתות א', 150 תלמידים.
<יונה קנינו: אנחנו מראים את היופי שבביחד, אבל השונות הזו הגדולה שהיא בעיניי ערך מאוד גדול להראות את החיבורים בעם ישראל, היא גם אתגר לא קטן.
<יונה קנינו: אם דיברנו על הפערים שיש, בחינה תרבותית, דתית, סוציו אקונומית, לימודית, יש לי 32 ילדים מחוננים, יש ילדים עם לקויות למידה ועוד כאלה פערים.
<יונה קנינו: צריכה להיות הבנה שלמשל בתקנון בתי ספר, ממוצעים הם טובים במספרים, אך לא בין בני אדם.
<יונה קנינו: איך אומדים מכוחה את השונות הפנימית הקיימת ומאפשרים לתת את מכלול המענים בתחומים השונים?
<יונה קנינו: אני יודעת שמחוז דרום בהחלט מתגייסים לעזור ולסייע במידת האפשר, אבל אני אומרת חד משמעית שאם אני לא הייתי מצליחה לגייס עוד תקציבים ומשאבים נוספים כמנהלת, לא הייתי מצליחה לתת את המענים שצריכים היום, גם בפן הרגשי והכישורים החברתיים והעצמה ולימודים ועוד, אז צריך באמת להתייחס ולראות איך אנחנו נותנים מענה בלי שאתה כל הזמן תרוץ ותיאבק למען הילדים, לתת להם באמת שוויון הזדמנויות אמיתי.
<יונה קנינו: תודה.
מרדכי יוגב: תודה, יונה.
מרדכי יוגב: עודד כלפה, מנהל של?
<עודד כלפה: סוסיא, דרום הר חברון.
<עודד כלפה: אני רוצה להציע פה איזו הצעה, לומר איזה משהו שמטריד אותי המון זמן ודווקא משום שאני גם בוגר החמ"ד וגם מנהל בחמ"ד, גם נאמן גדול לחמ"ד.
<עודד כלפה: אולי דווקא השנה אני יכול לומר את זה, מה שלא יכולתי לומר בשנים עברו.
<עודד כלפה: לפני כמה חודשים התפרסמו נתוני המיצ"ב של בתי הספר שהיו בשנה האחרונה, ואני רוצה לומר לכם שבית הספר בסוסיא, בדרום הר חברון הגיע להישגים מאוד גבוהים.
<עודד כלפה: אני מדבר על עשירון עשירי כמעט בכל תחומי הליבה.
<עודד כלפה: דווקא זה מה שמאפשר לי לא לפרסם את בית הספר אלא לומר מה כואב לי, כי לא הצלחתי לשמוח די צרכי כשקיבלתי את הנתונים.
<עודד כלפה: הם היו מאוד גבוהים ושום דבר פנימי לא פרץ בי.
<עודד כלפה: הייתה לי איזו שמחה שמורים שלי השקיעו, שהצליחו, שבית ספר "סוסיא" מופיע באיזה מקום כעשירון הכי גבוה במתמטיקה ומדעים.
<עודד כלפה: זה היה כייף לא נורמלי ברמת שמחה, אבל אני לא יכול לומר שהקרביים שלי בערו מרוב שמחה.
<עודד כלפה: הם לא בערו מרוב שמחה כי יש לי איזו הרגשה של מנהל שכבר מנהל בית הספר הזה כבר חצי יובל שנים, שאנחנו מצליחים לעשות דברים גדולים ביחד, אבל הגיע השנה, הגיע הזמן, הגיע העת לקפוץ לרמה יותר גבוהה, כמו שאמר מורנו ורבנו, הרב נריה זצ"ל, הכרת אותו היטב, "הגיע הזמן לחשוף את האור הגנוז, לתיתו בכלים נאים לדור של גאולה".
<עודד כלפה: בעיניי דור של גאולה זה אומר שתחומים שאין לנו ברירה וחייבים להיבחן בהם, ניבחן בהם.
<עודד כלפה: אין מה לעשות, אנחנו נמצאים תחת כותרת, אנחנו נאמנים למערכת, נאמנים למדינה, לתוכניותיה, להחלטותיה.
<עודד כלפה: יש אזורים שכן אפשר לעוף בשמיים.
<עודד כלפה: יש תחומים שאפשר ללמוד בהם ולא להיבחן בהם כמו שמבקשים להיבחן בהם, וללמוד אותם בצורות שונות, אחרות, יותר יצירתיות, יותר גבוהות, ואם סומכים על מנהלים שהם עומדים בראש הפירמידה של ההוראה, שיתנו לנו את האפשרות ללמד איך שאנחנו רוצים ללמד אותם, איך שאנחנו רוצים להיבחן בהם.
<עודד כלפה: הרב אוריאל, היינו לפני כמה שנים ביחד.
<עודד כלפה: יש פה עוד אנשים, גם את, יונה.
<עודד כלפה: הייתה לנו איזו ועדה גדולה שאז דיברנו על עמודי החינוך.
<עודד כלפה: דיברנו על הבניינים של החינוך.
<עודד כלפה: אני רוצה להיות שם.
<עודד כלפה: אני רוצה לדעת איזה חותם אני מטביע בתוך ילד אחרי שהוא עוזב את בית הספר, ואני חושב שהגיעה העת לעשות איזו ועדה, לשאול את השאלה איך אפשר להגביה עוף ולהרים את העסק הזה גבוה יותר.
מרדכי יוגב: מישהו מהצפון.
<משה חיים פיק: שמי משה חיים פיק, תושב נצרת עילית, מנהל בית ספר "עילאי", חינוך מיוחד לילדים עם קשיים התנהגותיים קשים במגדל העמק, אבל נותן מענה לכל מחוז צפון ואפילו חלק מילדי חיפה, כשלבית הספר יש שתי מטרות על עיקריות, כשהמטרה הראשונה קודם כול שילד יגיע ויצא יותר שמח ממה שהוא הגיע, והמטרה העיקרית זה שהוא יחזור בחזרה לחינוך הרגיל, כשהיום אנחנו אחרי 11 שנות פעילות, אפשר להצביע על בין 70% ל-80% של תלמידים שחזרו בחזרה לחינוך הרגיל, נמצאים ביחידות קרביות ועוד הרבה דברים מאוד נפלאים.
<משה חיים פיק: המטרה של בית הספר שהוא שם לעצמו קדימה, זה להפיץ את מה שאנחנו עושים בתוך בית הספר לבתי ספר רגילים כדי שלא יגיעו אלינו מראש, כי יש לנו תלמידים שמגיעים מיהונתן וחיספין וקצרין ועד יוקנעם ועכו ושדה אליהו, וזה פשוט כאב לב לראות ילד שצריך לקום ב-5 בבוקר ולנסוע עד מגדל העמק כדי להגיע אלינו, אז המטרה היא להפוך את זה שיהיה כיתות מותאמות בבתי הספר הרגילים, שנותנות את המענה שנותנים ב"עילאי".
<בני בהגון: שלום, בני בהגון, ראש מכללת "תלפיות" בחולון.
<בני בהגון: אני רוצה להעלות כאן גם את העניין של ההשכלה הגבוהה, לתת שוויון הזדמנויות גם לאותם עולים חדשים, לא רק באמירה שצריך לתת להם אפשרות להיכנס לאוניברסיטאות ולמכללות לחינוך, אלא לקבוע איזשהו רף אחר.
<בני בהגון: אנחנו כולנו יודעים שלא תמיד הפסיכומטרי והבגרות הם אלה שמנבאים מורה טובה או מנהיגה טובה או מנהיג טוב, אלא גם האינטליגנציה הרגשית, ולא יקופח מקומם של יוצאי מדינות אחרות שפחות מבינים את השפה ולא יכולים להיכנס, להתחיל לתת להם את שוויון ההזדמנויות, ואם נמשיך את המעגל לכיוון של החברים היושבים כאן, אני בטוח שאותה מורה, ואצלי יש רק מורות, מכשיר רק מורות, אותה מורה שהיא יוצאת איזושהי מדינה, תגיע לאותו בית ספר, אז ילדי בית הספר יגידו, היא משלנו, יש, אנחנו יכולים גם להגיע למעמד שלה.
<בני בהגון: זה פשוט מעגל שאי אפשר יהיה לפרוץ אותו אחר כך, ויפה שעה אחת קודם להכניס אותם להשכלה הגבוהה בתנאים מיוחדים.
מרדכי יוגב: תודה רבה, בני.
<חני נגר: חני נגר, מנהלת בית ספר "עקיבא" בבת ים.
<חני נגר: אני רוצה להציג שלוש נקודות.
<חני נגר: נקודה ראשונה זה הנושא של ייחודיות של בתי ספר שמעודדים או יש הכנסה לבית הספר מההיבט של מספר תלמידים ולא לפי מדד טיפוח, אז אני לא בדיוק יודעת איפה שוויון ההזדמנויות, כי אני ממש מתמודדת עם קושי.
<חני נגר: דבר נוסף, מבחני מיצ"ב לכיתות ה'.
<חני נגר: יש הקראות או דברים מהסוג הזה למקצועות הליבה, אבל באקלים אין הקראה והמבחן הוא ארוך מאוד.
<חני נגר: יש תלמידים, עולים חדשים, יש תלמידי לקויי למידה שלא מאפשרים לנו אפילו להסביר להם את השאלה שלעיתים היא כתובה בצורה הפוכה.
<חני נגר: זה מתסכל מאוד את הילדים ואת צוות המורים.
<חני נגר: הדבר האחרון, אני מתייחסת גם אולי לרב בהגון.
<חני נגר: יש אצלי סטודנטיות מתלפיות, בבית ספר "עקיבא", ונראה שיש פער בין הלימוד במכללות לבין השטח.
<חני נגר: במכללה יש התמקצעות במתמטיקה או באוריינות, אבל ברגע שמורה מגיעה אלי לבית הספר כמורה חדשה, נותנים לה לחנך כיתה והיא לא בדיוק יודעת.
<חני נגר: היא הופכת להיות מורה להוראה כוללת ולא בדיוק להתמקצעות שלה, ולוקח זמן.
<חני נגר: אנחנו נותנים את כל החונכות לאותה מורה, אבל אני חושבת שגם במכללות צריך להתייחס לדברים האחרים.
<חני נגר: תודה.
מרדכי יוגב: אנחנו נשמע, ברשותכם, עוד אדם אחד ונצטרך לתת פה לעוד כמה שביקשו.
מרדכי יוגב: שושי.
<שושי שפיגל: שמי שושי שפיגל, אני מפקחת ארצית על החינוך חברתי-קהילתי, חמ"ד, מינהל חברה ונוער.
<שושי שפיגל: אני חושבת שביום שכזה, שהוא יום מרגש מאוד מבחינה ערכית, חברתית, לאומית, רוחנית, אני רוצה להדגיש את הנושא של שילוב ילדי העולים בתנועות הנוער, ארגוני הנוער, מועצות התלמידים הבית-ספריות, "הקהל", כמו החבר'ה שראינו פה, עידוד של תלמידים להצטרף לכמה שיותר מסגרות חינוכיות ברצף החינוכי, גם בחינוך הבלתי פורמלי, לחזק את היעד הזה שנקרא חמ"ד וקהילה אל מול המסגרות שקיימות אחר הצהריים ובחופשים.
<שושי שפיגל: אני חושבת שהמונף הזה של חינוך בלתי פורמלי ברצף החינוכי, הוא מנוף מאוד משמעותי לצמצום פערים והעשייה המשותפת עם מנהלי בתי הספר ועם מחלקות הנוער ברשויות המקומיות היא חיבור מאוד חשוב.
מרדכי יוגב: תודה, שושי.
מרדכי יוגב: יש לי פה כמה בקשות.
מרדכי יוגב: אנחנו נענה אליהן כי הם ביקשו ראשונים.
מרדכי יוגב: זה היה זאב, נציג ועד ההורים, אחריו שמואל שטח.
מרדכי יוגב: כל אחד ידבר בקצרה.
מרדכי יוגב: אחריו אורלי רביד.
מרדכי יוגב: נציגת מועצת התלמידים אחרי אורלי.
<זאב גולדבלט: כפי שאתם רואים, אני חושב שאני היחידי כאן שחילוני, בלי כיפה.
<זאב גולדבלט: אני פשוט ממלא את מקומו כרגע של מרכז החמ"ד אצלנו בפורום, גדי כהן מנהריה, שנפל למשכב ואני מאחל לו רפואה שלמה.
<זאב גולדבלט: אני אנסה להביא את הדברים בשם אומרם.
<זאב גולדבלט: תסלחו לי שאני קורא את זה, כי אני לא מכיר את הנושא הזה עד הסוף.
<זאב גולדבלט: חוסר תכנון של החינוך הדתי בפריפריה, מה שיוצר מציאות של בתי ספר קטנים מאוד ולא כלכליים, למשל, שלוש אולפנות בנהריה, עכו ומעלות, כל אחת עם מעט מאוד תלמידות ולכן כל מוסד כזה גובה הרבה כסף, פחות מגמות ופחות שעות.
<זאב גולדבלט: המשרד מחבק בתי ספר פרטיים על חשבון הממלכתיים ויש כאן איזשהו כשל, ושוב, בגלל מספר תלמידים קטן בפריפריה, הפגיעה במעמד זה סוג של באג שכרגע נותן העדפה דווקא לבתי הספר הפרטיים וכך גם עושים ההורים, וזו טעות.
<זאב גולדבלט: ההורים מחוסר ברירה הופכים למעשה ללקוחות שבויים של בתי הספר, ושמנצלים את זה בין השאר בגבייה מופרזת של תשלומי הורים והתעלמות מההנחיות של משרד החינוך באשר להקמת ועדי הורים וחוזרי מנכ"ל.
<זאב גולדבלט: חינוך דתי לטענת חלק גדול מהיו"רים אצלנו, לא יודע להכיל בצורה אופטימלית את התלמידים המיוחדים.
<זאב גולדבלט: החינוך המיוחד במסגרת החינוך הממלכתי-דתי, לא במסגרות ייעודיות אלא דווקא בחינוך הרגיל הממלכתי-דתי, לא יודעים להכיל את החינוך המיוחד, את מה שנקרא הילדים המשולבים.
<זאב גולדבלט: זה הופך לבעייתי יותר בעיקר בפריפריה, דגש על יסודיים, אבל הופך לחריג במיוחד דווקא בתיכוניים.
<זאב גולדבלט: עלתה כאן טענה אצלנו, שחלק מבעלי משרה מקבלים את תפקידם בין השאר לא בהכרח בגלל הכישורים אלא בין השאר גם בגלל הקשרים שלהם.
<זאב גולדבלט: דבר אחרון, וכאן אני מדבר על ראיה ממלכתית מעט.
<זאב גולדבלט: קיימת בעיה של מגזריות.
<זאב גולדבלט: יותר מדי אנשים במגזר הממלכתי-דתי מדברים בעיקר בלשון של "אנחנו" ו"שלנו" ולא על כל עם ישראל כולו, ואני חושב שיש כאן איזשהו טעם לפגם.
מרדכי יוגב: אוקי, תודה רבה.
מרדכי יוגב: לא נגיב כרגע.
מרדכי יוגב: אני מניח שיש לאנשים מה להגיב.
מרדכי יוגב: שמואל שטח.
<שמואל שטח: קודם כול אני אפתח בזה שאני גאה להיות חלק מהחינוך הדתי, לשלוח את הילדים שלי לבית ספר שגם המנהלת כאן, בית ספר מצוין בפריפריה החברתית.
<שמואל שטח: אני גם גאה שהמנהלים שקיבלו אותי לבית הספר, הם בעצם מה זה קיבלו?
<שמואל שטח: זה היה אוטומטי.
<שמואל שטח: אבא שלי לא הולך עם כיפה, אדם מסורתי, ואף אחד לא שאל.
<שמואל שטח: באו בידיים פתוחות וברוך השם, אז אני ממש גאה להיות חלק מהחמ"ד.
<שמואל שטח: אף על פי כן, אני רוצה להעלות כן נקודה של איפה החבר'ה המסורתיים, שבסטטיסטיקה אנחנו מאבדים אותם משנה לשנה.
<שמואל שטח: מספרים של החינוך הדתי, אפשר להראות את זה במחקרים, הם מצטמצמים בנושא הזה ואנחנו חוששים מהצד השני.
<שמואל שטח: על כל ילד שעוזב אותנו לטובת החינוך המוכר שאינו רשמי, החרדי, יש שלושה תלמידים שעוזבים אותנו לכיוון החינוך החילוני, והדבר הזה נעשה בהרבה מאוד מקומות בגלל שמושכים את השמיכה בצדק.
<שמואל שטח: יש פה שמיכה רחבה שצריכה לתפוס הרבה מאוד אוכלוסיות שונות.
<שמואל שטח: אני מרגיש בהרבה היבטים שמכל מיני סיבות של תקציבים ואזורי רישום וכו', שמושכים אותה מאוד לכיוון מסוים ובעצם לא שמים לב לאוכלוסיות מסורתיות שפשוט ביום אחד אתה מגלה שהם לא רשמו את הילדים שלהם לבית הספר.
<שמואל שטח: זאת אוכלוסייה שאנחנו חייבים לשים לב אליה.
<שמואל שטח: אנחנו לא יודעים אפילו כמה.
<שמואל שטח: אנחנו כבר איבדנו אותה.
<שמואל שטח: יש לנו רק נתונים על מי שכבר נכנס לחינוך הדתי ועזב.
<שמואל שטח: אנחנו לא יודעים כמה בכלל אמרו, טוב, עזוב, כנראה זה לא בשבילי ואני אלך למקום אחר.
<שמואל שטח: אז זה אתגר גדול, ושוב אני אומר אותו, לצד הגאווה שלי להיות בחמ"ד, לצד גם צמצום פערים שקרה בשנים האחרונות בין בתי הספר המסננים יותר והמסננים יותר.
<שמואל שטח: יש צמצום חיובי שקורה בשנים האחרונות, אז לצד הדבר הזה אני ממשיך ושואל איפה אנחנו עומדים בנושא הזה של האוכלוסייה המסורתית.
מרדכי יוגב: אורלי רביב ואחריה נציגת מועצת התלמידים, בר הרשקוביץ'.
<אורלי רביב: לי קוראים אורלי רביב.
<אורלי רביב: אני מאוד גאה כמוך וכמו רבים מאיתנו, אולי אפילו כולנו, להיות חלק מהחמ"ד.
<אורלי רביב: אני כבר שנים רבות בתוך המערכת כמורה, יועצת, מנהלת, מאוד גאה על העשייה.
<אורלי רביב: אני רואה את ההתקדמות ואני רואה את החיבור המדהים של החמ"ד, מצד אחד למטרות המטה, אבל עם הכנסת כל הערכים המאוד מיוחדים שלנו.
<אורלי רביב: דווקא מתוך הנקודה הזאת שאנחנו ציבור דתי, אני רוצה להעלות פן של הנושא המגדרי.
<אורלי רביב: נכון לנתונים של שנה שעברה באמצע 2017, אנחנו מוצאים שיש פערים מגדריים מאוד גדולים בין בנים ובנות במערכת החינוך.
<אורלי רביב: זה בא לידי ביטוי אפילו בדברים קטנים, במחקרים שמוכיחים שאפילו תגובה של מורה כלפי בן על אותה התנהגות, יכולה להיות שונה אם אותו מורה מגיב על אותה התנהגות לבן או לבת או כל מיני דברים כאלה ואחרים.
<אורלי רביב: כמובן שיש גם את כל הנושא הזה של הסללה למקצועות כאלה ואחרים.