GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רות שטסל: ואת מנהל בית הספר – מי שלא נמדד על משהו לא יכול לעשות שינוי.
<רות שטסל: ומנהל בית הספר, יש לו שעות - - -
יעקב מרגי: אני חושב שזה רעיון מצוין, רעיון מצוין – להוסיף עוד מדד.
<רות שטסל: עוד מדד.
<רות שטסל: להכניס במיצ"ב, להכניס - - -, לתת להם - - -
<מירב ישראלי: זה, דרך אגב, גם לשנות את החוק.
<קריאה: לשנות את התקנות - - -
יעקב מרגי: אנחנו ביום הסוכרת הבינלאומי.
<רות שטסל: לא קשור ליום הסוכרת.
<רות שטסל: אני מדברת על איך לקדם את הדברים בחינוך.
יעקב מרגי: תקשיבי, אני חיפשתי את הסיכום, את הפקודה לסיכום.
יעקב מרגי: נתת לי אחת.
<רות שטסל: מעולה.
<רות שטסל: אז יש לי עוד אחת.
<רות שטסל: בוא נראה אם אני אצליח לתת לך גם אותה.
<רות שטסל: העניין של התיכונים.
<רות שטסל: אנחנו עשינו פרויקט מאוד גדול בנושא הקפיטריה.
<רות שטסל: כבר מסוף שנת 2016 אנחנו עובדים על זה.
<רות שטסל: עשינו מחקר, לקחנו מדגמית מילדים דיווחים מה הם אוכלים כל יום בשביל להבין מה קורה שם.
<רות שטסל: גילינו שלילדים בתיכונים יש כמה בעיות.
<רות שטסל: בעיה אחת: הם אוכלים ארוחת צהריים כפולה.
<רות שטסל: למה?
<רות שטסל: הם מבחינה פיזיולוגית ומבחינה תזונתית רעבים בשעה 11:30.
<רות שטסל: מה שיש להם בקפיטריה או מסביב לקפיטריה זה, מה לעשות, junk food.
<רות שטסל: זו לא ארוחה מזינה.
<רות שטסל: אז הם אוכלים את ה-600 קלוריות האלה שהן לא מזינות.
<רות שטסל: הם מגיעים הביתה ואוכלים שוב.
<רות שטסל: אז זה מתחבר למדדי ההשמנה שדיברו פה חבריי.
<רות שטסל: דבר נוסף: יש עניין פסיכולוגי שהמון בנות – זה לא in גם לאכול בבית הספר וזה לא in לקחת אוכל לבית הספר.
<רות שטסל: שזה נושא אחר, זה הרגלי האכילה.
יעקב מרגי: לא, הם אוכלים בבית הספר.
יעקב מרגי: זה לא in לקחת אוכל.
<רות שטסל: זה גם לא לאכול.
<רות שטסל: יש בנות שלא אוכלות בבית הספר.
<יהודית גידלי: אז הן אוכלות במקום אחר?
<רות שטסל: אז הן מפתחות בעיות אכילה.
יעקב מרגי: יש כאלה שמפתחות - - -
<רות שטסל: אין זמן.
<רות שטסל: ועכשיו, מה שאני אומרת זה לשנות את המבנה של הקפיטריה.
<רות שטסל: זה לא סוד שבבתי הספר היום נמצאים עד השעה 16:00.
<רות שטסל: כל אחד מאיתנו שעובד יודע.
<רות שטסל: בחברות ההייטק מביאים אוכל מהבית ומחממים.
<רות שטסל: בבתי הספר זה לא ככה.
<רות שטסל: הם רגילים או להביא סנדוויץ' - - -
יעקב מרגי: תקשיבי, אני מביא אוכל מהבית.
יעקב מרגי: הבן שלי לא לוקח אוכל לבית הספר מהבית.
<רות שטסל: אז יפה.
<רות שטסל: אז אני לא יודעת מה הוא אוכל.
יעקב מרגי: אני יודע מה הוא אוכל.
יעקב מרגי: זה עולה לי בכיס.
<רות שטסל: מה שאנחנו מצאנו בתל אביב כנכון, ופה אני הרבה משוחחת על זה גם עם משרד הבריאות וגם עם משרד החינוך – זאת אומרת, הם שותפים לשינוי הקונספט הזה – זה למסד ארוחת צהריים מבושלת בבתי הספר התיכוניים.
<רות שטסל: זאת אומרת, יש אפשרות לעשות שינוי או להילחם במצב הקיים, שזה בעיות של אנשים שפתחו קיוסק ורואים את זה, למכור במבה, ביסלי, ואין להם מיומנות מה זה אוכל או לשנות מודל.
<רות שטסל: שם יכול להיות הפתרון אם אנחנו רוצים לשנות את העתיד שלנו.
<רות שטסל: ומה שאנחנו חושבים שמי שצריך להיות; בכלל, צריך להיות שינוי במי שמפעיל את הקפיטריות.
<רות שטסל: זה אומר שאם היום זה אנשים שמפעילים קיוסקים, מי שצריך להפעיל את זה זה חברות קייטרינג.
יעקב מרגי: אולי נפתור את הבעיה בכלל – נוציא בכלל את המזנונים, את הקיוסקים מבתי הספר.
<עירית ליבנה: כמו בצרפת.
<עירית ליבנה: בצרפת - - -
<רות שטסל: הלוואי.
<רות שטסל: בסדר.
<רות שטסל: מבחינתי אין בעיה.
יעקב מרגי: ואז לא יהיה לחץ חברתי, לא יהיו פערים.
<עירית ליבנה: נכון - - -
<רות שטסל: מבחינתי, אין בעיה.
<רות שטסל: אני לא אוהבת דברים קיצוניים.
<רות שטסל: אבל אם אתה נותן גיבוי - - -
יעקב מרגי: לא, אם אני מודד.
יעקב מרגי: תקשיבי, אני מכיר את תפיסת העולם לכאן ולכאן – מה הכי ישים והכי שייתן לנו באמת מענה בקטע של בריאות הילדים.
יעקב מרגי: כי אני לא רואה את הילדים.
יעקב מרגי: תעשי קפיטריה עם אוכל הכי מפוקח וארוחה מבושלת.
<רות שטסל: עשינו.
יעקב מרגי: עדיין, אותן בנות – לא פרצת להן את המחסום.
<רות שטסל: - - -
יעקב מרגי: עדיין יהיו כאלה שיגידו: תשמע, מה, אנחנו יושבים – סלחי לי – כמו החנונים, יושבים בקפיטריה.
יעקב מרגי: כל אחד יפתח לו.
יעקב מרגי: כל קבוצה תלך לכיוון אחר.
<רות שטסל: נכון, אני מסכימה איתך.
<רות שטסל: זה מאוד נכון שצריכים לראות איך אנחנו מייצרים לבני נוער שמתנהגים ובוחרים איך להתנהג, לפי - - - שלהם – איך אנחנו מייצרים נורמה חדשה.
<רות שטסל: הרי כך אנחנו מביאים לשינוי התנהגות.
<רות שטסל: מייצרים נורמה חדשה שזה טבעי לאכול בבית הספר וזה in.
<רות שטסל: להוציא את הבורקס ולהגיד: בורקס out וארוחה מבושלת in.
<רות שטסל: זה עניין של לבוא ולפתח מרחבי אכילה.
<רות שטסל: ועשינו את זה.
<רות שטסל: אני יכולה להראות לך את הסרט שעשינו.
<רות שטסל: אני יכולה לשלוח לך אם תרצה.
<רות שטסל: אפשר להראות פה לחברים בהמשך.
<רות שטסל: עשינו סרט שבמשך שלושה שבועות תיכון בתל אביב קיבל ארוחות צהריים מבושלות, ובשונה ממה שההורים והילדים הצהירו לפני זה – כי עשינו סקר – כל אחד רצה לאכול.
<רות שטסל: והאנשים שלא הזמינו מראש את הארוחה, מאוד-מאוד-מאוד הצטערו על זה.
<רות שטסל: הייתה להם בשבוע אחד בחירה: או לאכול סנדוויץ' או לאכול ארוחה חמה.
<רות שטסל: מי שקיבל סנדוויץ' – כי בהתחלה הם הצהירו שהם רוצים סנדוויץ' – התבאס מזה - - -
יעקב מרגי: זה כשמכינים נכון את - - -
<רות שטסל: אבל זה - - -.
<רות שטסל: יש פה את השף איתי פרקש שהיה איתנו והיה אחראי על זה.
<רות שטסל: ואני חושבת שיש פה עניין של לקדם.
<רות שטסל: אפשר לבוא ולחוקק.
<רות שטסל: אפשר לבוא ולקדם התנהגות טובה.
<רות שטסל: ולבוא ולקדם תיכונים בבית הספר לפתח מרחבי אכילה ולפתח סגנון אחר של מזנון, של להוציא את המזנון ולהכניס קפיטריה, ארוחה, כמו שיש בארצות הברית, כמו שיש בחברות הייטק – זה לדעתי פתרון לטווח ארוך.
<רות שטסל: ברור שיש פתרון ביניים.
<רות שטסל: גם אני, בעיריית תל אביב, יש לי פתרון ביניים כרגע.
<רות שטסל: אני עובדת עם שניים-שלושה תיכונים על שינוי סל המוצרים.
<רות שטסל: כי אין מה לעשות: יש לי מכרז, אני עירייה, אני לא יכולה להוציא את מי שאני רוצה.
<עירית ליבנה: אבל את עושה את השינוי איתו.
<רות שטסל: אז אני איתו עושה שינוי.
<רות שטסל: לקחנו דוקטור שהוא באמת מתמחה בשינוי סביבת אכילה.
<רות שטסל: אנחנו עושים איתו ועובדים יחד עם הזכיין איך אפשר לעשות, וזה צעדים קטנים מאוד.
<רות שטסל: זאת אומרת, אין פה ניסים ונפלאות.
<רות שטסל: זה לא רק חוק שישנה את זה.
<רות שטסל: זה מה שאני מנסה להגיד.
<רות שטסל: זה לא רק תקנות.
<רות שטסל: זה המון-המון-המון עבודה של לפרוט את זה לתכנית עבודה שהיא חמש שנתית ולהבין איך עוד חמש שנים מייצרים פה את השינוי.
<רות שטסל: זה לא חוק וגמרנו.
<רות שטסל: - - - אבל זה עניין של המערכת; זה עניין של המדדים של המורים; זה עניין להכניס את זה בהכשרות, גם של המנהלים, לעשות קורסים.
<רות שטסל: יש המון-המון-המון דברים.
<עירית ליבנה: הידע ישנו.
<עירית ליבנה: עזבו, זה לא עניין של ידע.
<עירית ליבנה: זה יותר מודעות.
<מירב ישראלי: אבל צריך להגיד שמבחינת היעד של החוק זה הספקים באמת, ספקי המזון.
<מירב ישראלי: החוק מתייחס לזה.
<עירית ליבנה: והקיוסקים.
<מירב ישראלי: ויש פה הרבה אוכלוסיות אחרות - - -
יעקב מרגי: תקשיבו, ללא שילוב ידיים של כל המערכות, לא יהיה.
יעקב מרגי: משרד החינוך יכול להוביל קו והוא צריך להוביל קו, הוא צריך לפתוח את המשנה, יחד עם השלטון המקומי.
יעקב מרגי: להכניס את זה, כמובן עם שיח: עם משרד הבריאות וכל - - -
<קריאה: עם ההורים.
יעקב מרגי: עם שיח - - -
<רות שטסל: כן, אנחנו גם עובדים עם ההורים ועם הילדים.
יעקב מרגי: אני אומר: צריך להוביל ולהכניס.
יעקב מרגי: אני שמעתי את תל אביב, את הלהט.
יעקב מרגי: את רואה שיושבת פה הגברת רות שטסל – פונקציה מקצועית שחיה את זה, זורמת ואומרת במילים אחרות מה שהיא לא אמרה: תנו לי אמצעים וכלים, אני מביאה את זה לרוחב, את מה שעשינו עם התיכון.
יעקב מרגי: יש יוזמות ואפשר.
יעקב מרגי: כשאנחנו מריצים קמפיין ומובילים אותו עד הקצה ומראים לכל מנהלי המחלקות, לכל מנהלי האגפים בעיריות, ברשויות המקומיות, למנהלי בתי הספר, שזה בסדר היום – כולם מתגייסים.
יעקב מרגי: בתי הספר יודעים להתגייס.
יעקב מרגי: אני חושב שהסוגיה של המדידה, להכניס את המדד הזה – יש 34; בין 30 ל-40 מדדים.
יעקב מרגי: תכניסו עוד אחד, לא יקרה כלום: מזון בריא.
יעקב מרגי: אורח חיים בריא, נקרא לזה.
<קריאה: אורח חיים.
יעקב מרגי: אורח חיים בריא.
<עירית ליבנה: יש, יש - - -.
<עירית ליבנה: יש - - -
יעקב מרגי: אני חושב שצריך להכניס את זה וצריך להעביר את זה - -
<קריאה: אבל יש.
יעקב מרגי: - - וצריך יחד עם מה - - - להכניס את זה לשיח.
יעקב מרגי: לתת תחושה שזה מעניין מישהו.
יעקב מרגי: כמו שמעניין את המורה למתימטיקה או המורה לספרות או כל מקצוע אחר שהילד יעבור ויתכונן למתכונת ולזה ומשגעים אותך וטא-טא-טם וטא-טא-טם – ככה גם בקטע הזה.
<עמי בן-יהודה: אבל יש.
יעקב מרגי: ככה זה מחולל שינוי.
יעקב מרגי: חוזר מנכ"ל – איזו אמירה פעם בשנה לא עושה את שלה.
יעקב מרגי: הגברת עירית ליבנה, הרי אם חוזר מנכ"ל היה יעיל ופעיל, לא היינו צריכים תקנות במובן מסוים.
<עמי בן-יהודה: תל אביב היא חלק מרשת ערים בריאות.
<עמי בן-יהודה: כי רשת ערים בריאות זה 42 רשויות מקומיות, מתוכן – כמה יש לנו?
<עמי בן-יהודה: 270 רשויות מקומיות?
<עמי בן-יהודה: אם כל הרשויות המקומיות היו חלק מרשת ערים בריאות ואתה חייב שיהיה לך מקדם בריאות בתוך הרשת, יהיה לך הרבה - - -
יעקב מרגי: מישהו שלא דיבר רוצה להתייחס?
יעקב מרגי: בבקשה, הרמת.
<אפרת טיש: אני רוצה - - -
<אפרת טיש: שמי אפרת טיש.
<אפרת טיש: אני מקדמת מדיניות ציבורית באגודה לסוכרת נעורים.
<אפרת טיש: אני רוצה לשים פשוט עוד דגש אחד: באמת, מעבר למניעה והכול ולכולם יש זמן – יש ילדים שכבר מגיעים לבתי הספר עם מחלות, וכל הנושא של התזונה הזו, זו התמודדות יום-יומית שאנחנו מנסים להתמודד בסוף בדרכים אחרות.
<אפרת טיש: בסופו של דבר, זה נותן מענה רחב על מה שהכנסת והוועדות מנסות טיפין-טיפין לעשות הפיכה.
<אפרת טיש: אז זה באמת משהו.
<אפרת טיש: זה לא.
<אפרת טיש: זה נגרר כל כך הרבה שנים, אבל המשמעות של זה: יש ילדים שההתמודדות היא כל כך קשה ביום יום ואני חושבת שהגיע הזמן.
<אפרת טיש: זה לא רק שכולם חושבים שזה חשוב.
<אפרת טיש: באמת, איפה עולים מדרגה ועושים את זה בקצב קצת יותר מהיר?
<אפרת טיש: ולשים דגש באמת על הנושא גם של מרחבי האכילה, כמו שהגברת רות שטסל הדגישה, כי זה באמת משמעותי – המקום.
<אפרת טיש: גם כשיש איפה לחמם את האוכל, והתיכונים היום, רוב התיכונים לא מסיימים ב-16:00 אלא ב-18:00.
<אפרת טיש: ב-18:00.
<אפרת טיש: תיכוניסטים נמצאים עד 18:00 בתיכונים.
<אפרת טיש: אני חושבת שאי אפשר - - -
יעקב מרגי: בפינלנד או בישראל?
<אפרת טיש: בישראל.
<אפרת טיש: במדינת ישראל.
<אפרת טיש: גם הבת שלי נמצאת בתיכון עד 18:00 בערב.
יעקב מרגי: זה תיכון עם תל"ן?
<אפרת טיש: שום תל"ן – זה הלימודים שלהם.
<קריאה: מגמות.
<אפרת טיש: במגמה.
יעקב מרגי: לא כל המערכת עד 18:00.
יעקב מרגי: בסדר, מה.
יעקב מרגי: הבן שלי בי"ב, נו.
יעקב מרגי: גם אלה עם התל"ן יוצאים ב-15:00 ופעמיים בשבוע המורה לא הגיעה והוא ב-13:00 בבית.
יעקב מרגי: נו, מה.
יעקב מרגי: תספרי לנו 19:00-18:00.
יעקב מרגי: אבל אין ספק שכשיש יום לימודים ארוך כזה, צריך לתת מענה תזונתי.
<אפרת טיש: חייבים לתת מענה.
<אפרת טיש: בעצם, זה המסר שלנו - - -
יעקב מרגי: אחריות הורית – את שמעת על המושג הזה?
יעקב מרגי: לא הכול המוסדות – גם אחריות הורית.
<אפרת טיש: אבל גם כששולחים איתם אוכל צריך שיהיה איפה לחמם ואיפה לאכול.
<אפרת טיש: זה בדיוק העניין.
<אפרת טיש: זה שני דברים שונים.
<אפרת טיש: אף אחד לא מוריד פה מאחריות הורית, ועדיין, במקביל, צריך שתהיה את האפשרות בכלל ליישם את הארוחות הבריאות האלה מהבית.
יעקב מרגי: כן, הגברת עירית ליבנה.
<עירית ליבנה: אני רוצה כמה התייחסויות.
<עירית ליבנה: קודם כל, אני חוזרת למה שעכשיו הגברת אפרת טיש אמרה.
<עירית ליבנה: נורא קל להגיד "מערכת החינוך".
<עירית ליבנה: האחריות ההורית פה הרבה יותר משמעותית.
<עירית ליבנה: נגיד, משרד החינוך - - -
יעקב מרגי: ידעתי שאת אוהבת את "היציאות" האלה.
<עירית ליבנה: אני גם כהורה וגם כסבתא דואגת לילדים שלי באותה מידה.
<עירית ליבנה: רבותיי, אי אפשר להגיד: הכול המערכת.
<עירית ליבנה: עוד סוגיה הורית: סליחה, לא מכשירים מורים לפקח.
<עירית ליבנה: להיפך.
<עירית ליבנה: כשדיברנו על מודעות אמרנו: שמורה או גננת יסתכלו מה הילד מביא, יסתכלו מה הוא אוכל.
<עירית ליבנה: זה לא להכשיר אותן להיות הפקח.
<עירית ליבנה: זה להפוך את זה לחלק מהתהליך החינוכי, וזה בדיוק זה - - -
יעקב מרגי: ואם תבוא אם ותאמר למורה ולמחנכת: - -
<עירית ליבנה: אל תיכנסי לי לכריך.
יעקב מרגי: - - מה את מסתכלת?
יעקב מרגי: מה את נכנסת לכריך של הבן והבת?
<עירית ליבנה: את זה אנחנו רואים.
<מירב ישראלי: זה יכול לפגוע - - -
<עירית ליבנה: אז צריך לדעת לעשות את זה בתבונה.
יעקב מרגי: בחכמה, כמובן.
<מירב ישראלי: כן, אני אומרת - - -
<מיכל חורין: אבל התקנות לא ישנו את זה.
<עירית ליבנה: אבל התקנות לא ישנו את זה.
<מירב ישראלי: לא, זה לא קשור - - -
<מירב ישראלי: זה לא קשור לתקנות.
יעקב מרגי: השיח בבית הספר - - -
יעקב מרגי: תקשיבו, מכל ההתפלפלות שאמרתי קודם – אם השיח בבית הספר יהיה שיח בריא, זה יחלחל.
יעקב מרגי: זה יחלחל.
<מיכל חורין: השיח הוא כזה - - -
<עירית ליבנה: השיח הוא כזה.
יעקב מרגי: בואי, אני לא יודע עד כמה.
יעקב מרגי: תקשיבי, השיח הוא כזה.
יעקב מרגי: הגברת עירית ליבנה, אני לא מזלזל בכל מה שנעשה ובכל מה שנכתב.
יעקב מרגי: בפרקטיקה, במרוץ היום יומי של בתי הספר, של מנהלי בתי הספר, של המחנכים ושל המורים זה לא תופס נפח.
יעקב מרגי: זה לא תופס נפח.
יעקב מרגי: יש לו דברים אחרים שיושבים לו פה - - -
<עירית ליבנה: אתם מדבר בעיקר על הבוגרים יותר.
<עירית ליבנה: אנחנו כן - - -
יעקב מרגי: גם הצעירים.
יעקב מרגי: אני אומר: גם הצעירים וגם הבוגרים.
יעקב מרגי: יכול להיות יותר.
<עירית ליבנה: כי השיח הזה השתנה בגילאים הצעירים.
<עירית ליבנה: אפרופו, כן.
<עירית ליבנה: ואז הקיתונות של "אל תיכנסי לי לכריך" ובאיזה חוק הגננת אמרה: לא להביא כריך עם שוקולד.
<עמי בן-יהודה: או עוגה.
<עמי בן-יהודה: עוגה.
<עירית ליבנה: הורה, עורך דין, שאומר לי בטלפון: מתוקף איזה חוק הגננת אמרה לא להביא.
<יהודית גידלי: והוא צודק.
<מירב ישראלי: זו שאלה טובה מאוד, דרך אגב.
יעקב מרגי: אם תעזרו לנו בקטע הזה ותהיו יותר פתוחים שבתי הספר נקיים – מאלרגנים אתם אומרים את זה?
<עירית ליבנה: זה יהיה.
<עירית ליבנה: זה לא עכשיו.
יעקב מרגי: ותסלחו על הביטוי: שישתוללו, לא יקפצו.
יעקב מרגי: כל ההורים שחפצים, שיפנקו את הילדים שלהם בבית.
<עירית ליבנה: כןץ נכון.
<עירית ליבנה: נכון
יעקב מרגי: מערכת החינוך היא מערכת חינוך קולקטיבית.
יעקב מרגי: משרד הבריאות, זאת דעתי.
יעקב מרגי: מי שלא נוח לו איתה, יש טוקבקים.
יעקב מרגי: יש טוקבקים.
יעקב מרגי: לכתוב - - -
<עירית ליבנה: עוד דבר אחד: יש שיתוף פעולה מלא, 24 שעות, בין משרד הבריאות למשרד החינוך, ואני מוחה על הדבר הזה.
יעקב מרגי: אני מכיר את זה מהדיונים הקודמים.
<חוה אלטמן: מה שאני רציתי להוסיף לכל הדברים הנכונים שנאמרו כאן, שגם יש חוק וגם צריך מרחבי אכילה וגם צריך לדאוג לאורח חיים בריא.
<חוה אלטמן: אחד הדברים שלא הוזכרו כאן, ולדעתי הוא חשוב, זה חינוך תזונתי.
<חוה אלטמן: וחינוך תזונתי בסיסי זה מהגן ועד - - -
יעקב מרגי: תקשיבי, יש חינוך פיננסי, יש חינוך לשוויון מגדרי, יש חינוך לזה וחינוך – מתי נכניס אותם?
<חוה אלטמן: בזמן שהם אוכלים.
<חוה אלטמן: בזמן שהם - - -
<חוה אלטמן: בזמן שהם נמצאים בגינה ומגננים.
<חוה אלטמן: זאת אומרת, יש כאן בעיה.
<חוה אלטמן: אנחנו מדברים על השמנה בניגוד לכל העניין הזה, הכלכלי, ותחומים אחרים שלומדים, שאני לא מזלזלת בהם.
<חוה אלטמן: בנושא של תזונה יש לנו בעיה הולכת ודוהרת.
<חוה אלטמן: ההשמנה לא מפסיקה.
<חוה אלטמן: ואם אנחנו לא נסתכל על זה מכל הכיוונים וננסה לטפל בהם ולהביא את הילדים יחד עם ההורים בסופו של דבר למקום שבו מסתכלים על האוכל, מבינים מה אוכלים, מבינים מה עושים – לא נצליח.
<חוה אלטמן: דרך אגב, יש מדינות שעשו את זה.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לחטוא למטרה.
יעקב מרגי: בואי, גברתי, אני מסכים איתך.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לחטוא למטרה של הדיון, כי המטרה של הדיון זו מערכת החינוך.
<חוה אלטמן: אוקיי, אבל זו מערכת החינוך.
יעקב מרגי: אבל אנחנו לא יכולים "לזרוק" את כל תחלואי החברה הישראלית על מערכת החינוך.
יעקב מרגי: בואי, תקשיבי: ההיפך הוא הנכון.
יעקב מרגי: נכון שיש את התופעה הזו שצריך לטפל בה, של המזנונים, של הקיוסקים, של – נקרא להם "הגזלנים".
יעקב מרגי: אלה שבפתח בתי הספר.
יעקב מרגי: כל אלה, צריך לטפל בזה וצריך להעביר את התקנות.
יעקב מרגי: צריך לעשות ונעשה.
יעקב מרגי: אבל כשמדברים על תופעת ההשמנה בחברה הישראלית – זה לא בתי הספר.
יעקב מרגי: זה אנחנו, ההורים אשמים.
יעקב מרגי: אז זה אנחנו, זה ההורים.
<חוה אלטמן: זה כל החברה הישראלית.
יעקב מרגי: כל החברה הישראלית.
יעקב מרגי: אני אומר לך: אני גר בדרום.
יעקב מרגי: אני רואה מה האינטגרציה, הפתיחות, ההשתלבות של החברה הבדואית, שהייתה אוכלת אוכל בריא.
יעקב מרגי: הם עומדים איתי בתור, בעגלות – אני אומר:
יעקב מרגי: דפקנו להם את הצורה.
יעקב מרגי: - - - הם התחילו לקנות את ה-junk כמונו.
יעקב מרגי: ואנחנו מדברים, משרד הבריאות מדבר על זה.
יעקב מרגי: יש עדות מסוימות שמחלות מסוימות לא נכנסו לשם.
יעקב מרגי: פתאום הכול.
<איילת מייזנר: תראה מה תקציב הפרסום במגזרים - - -
יעקב מרגי: לכן, זו בעיה של כלל החברה הישראלית.
יעקב מרגי: נכון שאנחנו דנים כרגע על מערכת החינוך, אבל אסור לנו גם לזרוק את כל.
יעקב מרגי: בסוף, כשמקצינים, ומשפטנים יגידו לכם: כשמקצינים בתביעה, בסוף מאבדים את כל התביעה.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים להתמקד בתקנות המזון הבריא למוסדות החינוך ובחינוך לאורח חיים בריא במוסדות החינוך.
יעקב מרגי: זה היום הזה.
יעקב מרגי: זו הגברת המודעות.
יעקב מרגי: נכון, תופעת ההשמנה בחברה הישראלית זאת עבודה מערכתית: של משרד הבריאות, של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, משרד החינוך – כולם ביחד, וזה צריך.
יעקב מרגי: אם זו מגיפה, סליחה על הביטוי, אז הממשלה צריכה לקבל החלטה.
יעקב מרגי: לא באיזו אמירה, רק דקלרציה של "אפשרי בריא" ואף אחד לא בדק איך זה מתיישם ובכמה תקצבו את זה.
<חוה אלטמן: אבל יש גם רעב במדינה שלנו וגם בזה צריך לטפל.
<עפר לאופמן: זה הולך ביחד.
<חוה אלטמן: נכון, זה הולך ביחד.
<מירב ישראלי: כי זה אוכל לא בריא.
יעקב מרגי: מי שלא דיבר.
יעקב מרגי: אני עושה סבב אחרון.
יואב בן צור: אדוני היושב ראש, חברי חבר הכנסת, מכובדיי, אני רוצה להעלות נקודה אחרת שאני חושב שצריך לטפל בה ומיידית: זה בנושא סוכרת הנעורים של ילדים.
יואב בן צור: סליחה שאני - - -.
יואב בן צור: רבותיי, אני חושב שיש נקודה שאנחנו צריכים לשים לב אליה, וזה הילדים הסוכרתיים מגיל אפס עד שלוש.
יעקב מרגי: פה רגישים לאפס.
יואב בן צור: אנשים רגישים.
יואב בן צור: מלידה עד שלוש.
יואב בן צור: לא אפס.
יואב בן צור: הם כולם מספרים חזקים.
יואב בן צור: והילדים האלה נמצאים - - - וברגע שנולד ילד כזה, וישבתי עם הורים כאלה – באותו רגע אותם הורים חרב עליהם עולמם, אין להם יכולת לעשות שום דבר אחר, אלא להיות צמודים לילד.
יואב בן צור: אף מעון או אף מקום לא מוכנים לקבל אחריות על הילד הזה, אם יהיו לו איזשהן נפילות, היפו וכולי.
יואב בן צור: ולכן מה שאנחנו צריכים לעשות ומנסים לעשות, גם בימים האלה, זה לטפל בכך שיהיו סייעות צמודות לילדים האלה מגיל אפס עד שלוש.
יואב בן צור: אי אפשר להזניח את הגיל הזה, כי באותו רגע הורים לילד כזה פשוט לא עובדים, כל עולמם נסוב סביב הילד, וכמובן שזה יכול להיות שבר במשפחה.
יואב בן צור: ולכן אני חושב שביום הזה דווקא אנחנו צריכים למצוא את הדרך שבה אנחנו נביא לכך שמדינת ישראל תעמיד.
יואב בן צור: זה לא ילד אלרגני כמו שדיברנו.
יואב בן צור: זה ילד שזקוק להשגחה מיידית.
יואב בן צור: זה ילד שלא מסוגל לטפל בעצמו.
יואב בן צור: ברור שהוא חסר אונים והוא בסכנת חיים כל רגע, ולכן צריכה להיות לו סייעת צמודה שתטפל בו באופן שוטף כדי להציל את חייו וכדי לפתוח איזשהו פתח של צוהר להורים האלה, שגם כך נפגעו וגם כך צריכים להתמודד כל ימי חייהם עם הנושא הזה.
יואב בן צור: לתת להם איזשהו פתח שיוכלו באמת לעשות את הכול כדי לחזור לחיים נורמטיביים.
יואב בן צור: נורמטיביים בחיים הם לא יהיו, אבל לפחות לעזור להם עד כמה שאפשר לחזור לחיים קצת שפויים.
יואב בן צור: תודה, אדוני.
מסעוד גנאים: אני מודה לך על הדיון שהוא, אני חושב השני במסגרת הדיון על הפיקוח, או יותר.
<עירית ליבנה: - - - רביעי, חמישי.
מסעוד גנאים: רביעי-חמישי?
מסעוד גנאים: אז בסדר.
מסעוד גנאים: כנראה שהזיכרון שלי לא עזר לי.
מסעוד גנאים: לפני שבאתי לפה הייתי בדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות על העניין של הסוכרת וההשמנה בחברה הערבית.
מסעוד גנאים: האחוז של הילדים, בני הנוער, התלמידים השמנים והחולים גם, להפתעתי, בסוכרת הוא גבוה יותר מהילדים היהודים והוא גבוה מאוד.
מסעוד גנאים: מה זה אומר?
מסעוד גנאים: זה אומר שני דברים: פיקוח על מזון, משום שלצערי גם באחד הדו"חות נאמר שהילדים הערבים צורכים מהמשקאות המוגזים יותר, יותר, וזו אחת הסיבות להשמנה ולסוכרת גם, חוץ מסכנת חיים גם במישורים אחרים, וגם אורח החיים שלהם והאוכל שלהם הוא לא בריא בכלל.
מסעוד גנאים: אז זה אומר שזה חשוב מאוד במוסדות החינוך.
מסעוד גנאים: משרד החינוך, שתהיה לו תכנית, תכנית חינוכית, משום שזה עניין תודעתי חינוכי שיתחיל מהגיל הצעיר.
מסעוד גנאים: וגם הפיקוח על המזון, שהילדים לוקחים וצורכים במוסדות החינוך.
מסעוד גנאים: דיברתי עד כמה זה חשוב, כמה זה גם מסוכן כאשר אנחנו נותנים לגורמים שלא כל כך אכפת להם את הבריאות של הילדים שלנו.
מסעוד גנאים: אכפת להם מהכיס שלהם.
<עינאק' מוואסי: שמי עינאק' מוואסי, אני מבקה אל-גרביה.
<עינאק' מוואסי: עבדתי שנתיים כמעט - - - לקידום בריאות בבתי הספר במשרד החינוך, יחד עם המפקחת עירית ליבנה.
<עינאק' מוואסי: ולאור מה שנאמר: יש יחידת בגרות, קוראים לה: מעורבות חברתית.
<עינאק' מוואסי: אז בתוך המערכת, בתוך היחידה הזאת, אני כמורה בתיכון, אנחנו עושים לפעמים - - - של תלמידים שיתנדבו בבתי חולים או בבית אבות או משהו, על מנת לראות איזה עתיד לא בריא ימתין להם במידה והם חיים חיים לא בריאים.
<עינאק' מוואסי: חוץ מזה, ההתנהגות הלא בריאותית, מבחינת אוכל, מבחינת אגרסיביות – זה נמשך בגלל חיים לא בריאים.
<עינאק' מוואסי: לכן, אני כמשתתפת בוועדת החינוך, התרבות והספורט רואה שיש פה Multy functional, תכנית מולטי פונקציונלית.
<עינאק' מוואסי: שהכול יעבוד יחד – גם משרד החינוך וגם מלמטה: ועדות, מורים, מנהלים.
<עינאק' מוואסי: הכול יהיה באותה סירה.
<עינאק' מוואסי: כי אחרת, לא נוכל להתקדם.
<עינאק' מוואסי: חוץ מזה שהחברה הערבית באמת סובלת.
<עינאק' מוואסי: סובלת מהתנהגות לא בריאותית, סובלת מהשמנת יתר, סובלת גם מחברה קולקטיבית שהיא חברה לא בריאה.
<עינאק' מוואסי: נשים שסובלות מסוכרת או בחורות שסובלות מסוכרת בבתי הספר – מורים לא יודעים.
<עינאק' מוואסי: מחנכים לפעמים לא יודעים.
<עינאק' מוואסי: אימהות ואבות גם לא יודעים.
<עינאק' מוואסי: לא רוצים לחשוף את הבנים והבנות שלהם, מה יש להם מבחינת מחלות.
<עינאק' מוואסי: זה דבר מאוד-מאוד - - - בחברה הערבית שצריכים לשים לב.
<עינאק' מוואסי: חוץ מזה, תפתחו את התקשורת.
<עינאק' מוואסי: הקמפיינים על מקדונלד'ס, על שוקולדים.
<עינאק' מוואסי: אני לא רואה קמפיינים בהכללה על עניינים לקידום הבריאות.
<עינאק' מוואסי: פה אפשר לנצל את השיווק החברתי על מנת לקדם בריאות, במיוחד באוכלוסייה שהיא אוכלוסיית מיעוט.
<עינאק' מוואסי: תודה.
<סמדר עובדיה: שלום.
<סמדר עובדיה: שמי סמדר.
<סמדר עובדיה: אני מארגון לקט ישראל.
<סמדר עובדיה: אני מנהלת תחום תזונה בארגון לקט ישראל.
<סמדר עובדיה: תזונאית במקצועי.
<סמדר עובדיה: ארגון לקט ישראל זה בעצם ארגון שעוסק בהצלת מזון והעברתו למי שזקוק לו.
<סמדר עובדיה: אנחנו בעיקר תומכים באנשים במגזר השלישי, פריפריות.
<סמדר עובדיה: יש לנו פרויקט שנקרא נבט.
<סמדר עובדיה: אנחנו מחלקים כריכים לילדים בבתי ספר.
<סמדר עובדיה: מדובר על ילדים שמגיעים ללא כריך, ילדים שחיים במשפחות לא מתפקדות ובעצם מגיעים ללא אוכל לבית הספר.
<סמדר עובדיה: ככה, אני רוצה לתת לכם שתי דוגמאות מהשטח על החשיבות בעצם גם של התקנות האלה, החשיבות של חוזרי מנכ"ל.
<סמדר עובדיה: כארגון שבעצם תזונה זה אחד מערכי הליבה שלו, ואני כתזונאית, מאוד חשוב לי לקדם את הנושא של תזונה; כברירת מחדל, הכריכים שאנחנו מחלקים הם מלחמניות מחיטה מלאה.
<סמדר עובדיה: אני יכולה להגיד לכם שהכריכים האלה ניתנים כתרומה לבתי הספר, ויש לנו בתי ספר שמוותרים על התרומה הזאת למרות שיש שם ילדים שצריכים אותה, כי הילדים מסרבים לאכול כריכים מחיטה מלאה.
<סמדר עובדיה: יש לי ויכוחים עם מנהלי בתי ספר על העניין הזה שהם בעצמם לא מבינים את החשיבות של זה.
<סמדר עובדיה: כנ"ל ממרח שוקולד בכריך.
<סמדר עובדיה: אנחנו הפסקנו לשלוח ממרח שוקולד לפני שלוש שנים.
<סמדר עובדיה: עד היום אני מקבלת טלפונים בתחנונים ממנהלי בתי ספר: יש ילדים שלא אוכלים אם אין ממרח שוקולד בכריך.
<עמי בן-יהודה: מה יש בכריכים?
<סמדר עובדיה: יש גבינה צהובה, יש טונה, יש גבינה לבנה, יש חומוס.
<סמדר עובדיה: יש דברים בריאים ומזינים שיש ילדים שבוחרים לא לאכול אותם.
<סמדר עובדיה: כגישתי, אם אתה לא אוכל את זה, כנראה שאתה לא מספיק רעב.
<סמדר עובדיה: אבל הגישה הזאת לא נכונה.
יעקב מרגי: תראי, זה חוזר למה - - -
<סמדר עובדיה: אנחנו צריכים לחשוב על החינוך.
יעקב מרגי: חינוך לאורח חיים בריא הוא נדרש ויהיה בסיכום.
יעקב מרגי: עכשיו, מערכת החינוך לא יכולה להתמודד עם ילד שלא רוצה לאכול אוכל בריא, כי אין להם את הסמכות.
יעקב מרגי: למורה, למנהל אין שום סמכות.
יעקב מרגי: זה בא מהחינוך מהבית, זה בא עם מודעות.
יעקב מרגי: לכן, אמרתי: אני לא רוצה להחטיא את המטרה, כי זה באמת דיון נפרד, דיון בפני עצמו – כל סוגיית החינוך לאורח חיים בריא בכלל בחברה הישראלית.
<סמדר עובדיה: נכון, אבל ברגע שיש תקנות יותר קל, גם למנהלי בתי הספר, להכניס את זה - - -
יעקב מרגי: התקנות באות לומר למי שמכניס אוכל לבית הספר איזה אוכל יהיה בבית הספר.
<סמדר עובדיה: נכון.
<סמדר עובדיה: זה צד אחד.
יעקב מרגי: את אמרת שיש בתי ספר שמוותרים?
יעקב מרגי: אני אספר לך: יש רשויות מקומיות ומנהלי בתי ספר שעל פי חוק הם נכנסים למפעל ההזנה, ומטעמי נוחות הם לא נכנסים.
יעקב מרגי: מטעמי נוחות לא מיישמים את מפעל ההזנה ולא מעניין אותם שיש ילדים שהם נשארים רעבים.
יעקב מרגי: זו גם בעיה בפני עצמה.
יעקב מרגי: אבל היום, בציון יום הסוכרת הבין-לאומי, ההתמקדות שלנו היא איך אנחנו מחנכים לאורח חיים בריא בתוך מוסדות החינוך.
<סמדר עובדיה: ותקנות וחוזרי מנכ"ל - - -
יעקב מרגי: וסוגיית המזון היא חלק מאורח החיים.
יעקב מרגי: לא הכול.
<סמדר עובדיה: נכון, אבל ללא ספק - - -
יעקב מרגי: מי שלא דיבר, בבקשה, ואני מסכם את הדיון.
<אור בנימין: אור בנימין.
<אור בנימין: אני מנהלת את הפעילות של עמותת יום שני ללא בשר.
<אור בנימין: אנחנו מקדמים את הנושא של שילוב יותר קטניות בתוך התזונה של הילדים כחלק מהמלצות התזונה וחוזרי המנכ"ל והתקנות.
<אור בנימין: ורציתי לשקף פה דברים שאנחנו רואים במפגשים רבים שלנו עם רשויות מקומיות וזה חוסר מודעות הורית.
<אור בנימין: זה מתחבר למה שהגברת סמדר עובדיה אמרה, אבל זה משהו שיהיה חיוני לעסוק בו אם רוצים לעזור לילדים בתוך מערכת החינוך לאכול נכון.
<אור בנימין: אין הסכמה בין הורים מהי תזונה נכונה, ואני יכולה לתת דוגמאות אין ספור של הורה שאומר; הורה בוועדה שמלווה את התזונאית של הרשות שאומר: אבל אורז מלא זה מגעיל.
<אור בנימין: אני לא אתן לילדים דגנים מלאים.
<אור בנימין: זה לא טעים.
<אור בנימין: ולדעתי, צריכים לראות איך מוציאים גם את המלצות התזונה בצורה רשמית מטעם משרד הבריאות כדי שאנחנו כעמותות שמעלים את המודעות נוכל להסתמך עליהן ולהפנות אליהן, ולעבוד גם על ההורים.
<אור בנימין: לא יהיה ניתן, להערכתי, לעשות שינוי בתוך מערכת החינוך אם ההורים הם לא חלק מזה.
<אור בנימין: זה פשוט לא יקרה.
<חוה אלטמן: ההמלצות נמצאות באתר משרד הבריאות - - -
<קריאה: יופי – אתר.