GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אורלי רביב: אני יודעת שכרגע זה נושא שלמשל בחינוך הממלכתי הולך להיות מושם בסדר חשיבות גבוה ודווקא אנחנו כציבור דתי שרואה את האישה כבת מלך ומבין את המורכבות המיוחדת שלה בתוך המערכת המשפחתית ולוקח בחשבון את כל התפקיד המאוד מהותי שלה, אני חושבת שדווקא אנחנו בתוך המגדר שלנו צריכים לראות איך אנחנו מאפשרים לבת כן לפרוץ את תקרת הזכוכית, להגיע למקומות המכובדים, הנאותים ולהאיר את עם ישראל ולתת את כל מה שאישה יכולה לתת כמו שגבר יכול לתת.
מרדכי יוגב: איפה אמרת שאת מורה, אורלי?
<אורלי רביב: אני השנה בשבתון לטובת דוקטורט בחינוך.
<אורלי רביב: אני ברחובות, בית ספר "תחכמוני".
מרדכי יוגב: ושם בנות, לא נותנים להן לפרוץ תקרות זכוכית?
<אורלי רביב: אני חושבת שהחמ"ד עושה הרבה מאוד ובהחלט אפשר לראות מגמה של שינוי והכנסת מגמות מיוחדות גם באולפנות, אבל עדיין אנחנו כחברה, לאו דווקא חמ"ד, כחברה, יש הסללה אפילו סמויה שאנחנו אפילו לא מודעים אליה ואני חושבת שבעידן של היום, של 2018, אני הייתי שמחה לראות שבאופן מודע אנחנו כאנשי חינוך שמים את זה במודעות שלנו ומתייחסים גם לדברים הקטנים.
<אורלי רביב: לדוגמא, אם בית ספר שאין בו חללים למשחק ויש מגרש אחד שהוא עיקר בית הספר, באופן טבעי הוא מוסלל לבנים לכדורגל והבנות צריכות איפשהו בין הפרוזדורים, אז יש פה משהו שבתפיסה הוא - - -
מרדכי יוגב: טוב, אנחנו לא נוכל להאריך.
מרדכי יוגב: אני חשבתי שאת מכוונת, ואני לא בטוח שאני צודק, שיש יותר סייבריסטיות בחמ"ד מאשר סייבריסטים, שהתקרות שם נפרצות.
מרדכי יוגב: בר, בואי תתקרבי אלינו לשולחן.
<בר הרשקוביץ': שלום, קוראים לי בר הרשקוביץ', אני בכיתה י"א ואני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית.
<בר הרשקוביץ': אני לומדת בבית ספר גם כן של חמ"ד בחינוך ממלכתי-דתי, בבית הספר "אמי"ת הלל" ברחובות.
<בר הרשקוביץ': יש כמה דברים שרציתי להעלות בנוסף לדברים שנאמרו כאן.
<בר הרשקוביץ': אני אתייחס למה שאורלי רביב אמרה, שהיא באופן אישי גם הייתה מנהלת שלי.
<בר הרשקוביץ': אני למדתי ב"תחכמוני".
<בר הרשקוביץ': לגבי באמת הפערים בין בנים לבנות, היום כאשר אני לומדת בבית ספר תיכון, כיתה י"א, אז גם יש פער לאו דווקא, פה הייתה גם דוגמא - - - , פער לימודי, אם זה בבית הספר שלי שיש פחות אופציות למגמות, לדוגמא, מאשר בתי ספר בישיבות.
<בר הרשקוביץ': באופן אישי גם יש לי אח תאום, - - - בית ספר צמוד לבנים, ישיבה תיכונית, ונורא שמתי לב לפער בין הבנים לבנות.
<בר הרשקוביץ': זו נקודה ראשונה.
<בר הרשקוביץ': נקודה נוספת שאני רוצה גם להעלות, העלו פה את הנושא של עזיבה של החינוך הממלכתי-דתי.
<בר הרשקוביץ': גם בית הספר שלי באופן אישי, כשבחטיבה היינו שכבה של מעל ל-100 בנות, השנה אנחנו בערך 50 בנות בשכבה.
<בר הרשקוביץ': כשדיברתי באמת עם בנות שעזבו לחינוך ממלכתי, אמרו לי שפשוט הן הרגישו מן איזושהי סגירות של בית הספר כלפיהן.
<בר הרשקוביץ': אני מתכוונת שהרבה פעמים - - - החינוך הממלכתי-דתי באמת שמים בקבוצה מאוד נפרדת משאר האוכלוסייה, משאר הקהילה.
<בר הרשקוביץ': זה בעצם נובע מהרבה מאוד סיבות, אבל אם באמת יש אפשרות, כלומר משהו שאני באופן אישי מנסה גם באמת לקדם בבית הספר שלי, זה אולי גם מפגשים עם אוכלוסיות שונות גם מהמגזר החרדי, גם מהמגזר החילוני.
<בר הרשקוביץ': באופן אישי אני גם מדריכה בתנועת הנוער בני עקיבא חניכים בעלי צרכים מיוחדים.
<בר הרשקוביץ': דבר שמאוד שמתי לב אליו זה שרוב החניכים שלי לומדים בחינוך ממלכתי חילוני בגלל שבאמת אין להם את הפלטפורמה לחינוך מיוחד.
<בר הרשקוביץ': אני כן יודעת שיש פה באמת את בית הספר "המר" ואת ישיבת "אמי"ת עמיחי" לבנים שיש שם כיתות מיוחדות, אבל זה יותר כיתות תקשורת, ממה שאני יודעת על אחיין שלי שנמצא בישיבת "אמי"ת עמיחי".
<בר הרשקוביץ': יש באמת חוסר במקומות שבהם הם יכולים להיות וזו בעיה, כי אני יודעת שגם חניכים שלי או שהם לומדים בבית ספר שהוא חילוני ולכן הם לא מקבלים את כל הערכים הדתיים או שהם לומדים במקומות מאוד רחוקים שדורשים מעל לשעה נסיעה בכל בוקר וזה מכביד מאוד על ההורים.
מרדכי יוגב: תודה לך, בר.
מרדכי יוגב: אנחנו נשמע עוד אחד ואחרי זה נצטרך לתת למחמ"דים.
<יונתן אטלן: יונתן אטלן, מנהל בית ספר "נועם" בנות בבני דקלים.
<יונתן אטלן: ממש במשפט אחד.
<יונתן אטלן: סוגיה שרבים מעמיתיי המנהלים בדרום ובכלל מתעסקים איתה, זה חוסר מאוד גדול במורים ומורות לאנגלית.
<יונתן אטלן: יש מחסור מאוד גדול נראה לי בכל הארץ וצריך למצוא איזו תוכנית מסוימת שאני לא יודע מה היא, הכשרה זריזה, הטבות, אני לא יודע, אבל זה נושא שמעסיק את כולנו יום-יום.
מרדכי יוגב: מילה, ונאפשר למחמ"דים להתייחס, לרב אוריאל, ולסכם.
<אליאור בטיטו: אליאור בטיטו, מנהל בית ספר "מעלות ניסים" בעפולה.
<אליאור בטיטו: הנושא שמדובר פה באמת, שוויון הזדמנויות בחמ"ד, אני רוצה לתת התייחסות במושג שוויון הזדמנויות עבור החמ"ד.
<אליאור בטיטו: קורה דבר מאוד מעניין, שאנחנו עוסקים בקשת מאוד של אנשים שמזינים את החמ"ד בארץ, כאשר פיתוח של בתי ספר חדשים ברחבי הארץ לא נמדדים בהתייחס לקשת הזו, אלא נפתחים בתי ספר בערים מתפתחות כדוגמת עפולה, לפי כוח פוליטי שקיים באותה עיר ולא בהכרח בהתייחס לקשת הרחבה שמזינה אותנו.
<אליאור בטיטו: אם יתייחסו לאוכלוסייה מסורתית שהיא לא חייבת להיות עם כיפה על הראש, שמגיעה לעיר שהופכת מ-30,000 תושבים ל-50,000 תושבים ויפתחו מוסדות של חמ"ד ויתנו הזדמנויות לחמ"ד להמשיך להצמיח מנהיגות וחדשנות, המון מנהלי בתי ספר שיושבים כאן, של בתי ספר מצוינים, יתנו אמון בחמ"ד, אז זה יבוא לידי ביטוי בשטח.
<אליאור בטיטו: העיר עפולה כדוגמא, שלושה מוסדות חמ"ד.
<אליאור בטיטו: עפולה בת 90, מזה 50 שנה לפחות העיר גדלה, כבר מכפילה את מספר התושבים פי שניים.
<אליאור בטיטו: מספר מוסדות החמ"ד נשאר על אותו גודל וכך אחוזי החמ"ד בעיר והקהילה הולכת וקטנה, משהו שצריך איזשהו פיקוח על פתיחת מוסדות.
מרדכי יוגב: לא נוכל להאריך.
מרדכי יוגב: אתה ציינת פה אחת מנקודות התורפה של איחוד הכוחות ויצירת גם הכוח, גם אפילו הפוליטי.
מרדכי יוגב: אני יכול לציין לחיוב, בשעתו, את ראש עיריית ראשון לציון, שעה שהייתי מזכ"ל בני עקיבא, ראש עיריית ראש לציון, המיתולוגי, הוותיק, מאיר ניצן שהיה בונה שכונה וידע את מאפייניה, היה בונה בה גם את מועדוני הנוער לתנועת הנוער הרלוונטיות ומביא את האוכלוסייה, את כל המאמצים, בית הספר והמועדון וכו'.
מרדכי יוגב: מוריה, מילה.
<מוריה שוקרון: ממש במילה אחת.
<מוריה שוקרון: אני מוריה, מנהלת בית ספר "רמב"ם" בנהריה.
<מוריה שוקרון: אני רוצה להעלות באמת משהו כאמירה.
<מוריה שוקרון: אנחנו מדברים באמת על הסתכלות על קשת רחבה של אוכלוסיות.
<מוריה שוקרון: בחמ"ד יש לא מעט בתי ספר.
<מוריה שוקרון: אמנם הם לאט מצטמצמים, בתי ספר מעורבים בנים/בנות שבאמת נותנים מענה הרבה פעמים גם לאוכלוסייה מסורתית שמרגישה מספיק בנוח להיות בבית הספר.
<מוריה שוקרון: אני מרגישה שאנחנו לא מספיק מקבלים מענה מתוך החמ"ד כדי לקבל את ההבנה שאנחנו צריכים באמת לתת מענה מאוד רחב ובעצם להיאבק גם על האוכלוסייה הדתית שתגיע לתוך בית הספר ולחשוב באמת איך בונים מענה כזה שמנהל, כשנמצא בכזה בית ספר, נותן מענה גם לאוכלוסייה המסורתית, גם הדתית, בלי לפגוע כמובן אחד בשני, ומצד שני באמת כוח כדי להתקדם ולהמשיך.
מרדכי יוגב: דוד, התייחסות קצרה.
<דוד חטואל: אני דוד חטואל, מחמ"ד דרום.
<דוד חטואל: מדברים פה על שילוב בבתי ספר בחמ"ד של מגוון מאוד רחב של אוכלוסייה, החל ממסורתיים ודתיים.
<דוד חטואל: אנחנו ערים לכך שפותחים בתי ספר ותלמודי תורה מאוד רבים, ואנחנו מנסים, אני יכול לומר לכם בצורה מאוד ברורה שיש לנו את האמרה ש"לכל אדם ישנה".
<דוד חטואל: אנחנו משתדלים לפתוח ולהכיל בבתי ספר גדולים ככל האפשר, עם מענה יותר רחב גם לאוכלוסייה של החינוך המיוחד, בכל בתי הספר הטובים.
<דוד חטואל: אני חושב שהחיבורים האלה לבתי ספר טובים יכולים להוות בעצם יותר תקציבים ויותר אפשרויות, ואנחנו בהחלט נותנים לזה מקום.
<דוד חטואל: מאידך, אנחנו מטפלים בצורה עקבית בשיפור של המצוינות הפדגוגית והערכית של בתי ספר, כי אנחנו יודעים שזה נותן מענה לאותה אוכלוסייה שציינתם פה, המסורתית, שמחפשת את עצמה.
<דוד חטואל: יש לנו מודלים מאוד טובים, אנחנו נבקר בירוחם לדוגמא, של בתי ספר גדולים שמכילים מגוון רחב של אוכלוסייה, ומצליחים הרבה יותר מהממלכתיים.
מרדכי יוגב: חיים.
<חיים גבאי: אני רק רוצה להתייחס לנקודה שהוזכרה פה על ידי נציג ארגון פורום ההורים.
<חיים גבאי: קודם כול צריך לזכור שבעכו, נהריה, מקבלים את כולם ולא גובים שכר לימוד.
<חיים גבאי: יש פה כמה אמירות שנאמרו, שהן ממש רחוקות מלהיות מדויקות.
<חיים גבאי: החינוך המיוחד מקבל יותר ויותר מענה בתוך כיתות, בתוך בתי הספר שלנו ואפשר לבדוק את זה בנתונים.
<חיים גבאי: הזמן לא מאפשר.
<חיים גבאי: כנ"ל גם בחירת מנהלים, לכן אני הייתי שמח שהנתונים שיוצגו יהיו קצת יותר מדויקים.
<חיים גבאי: לגבי כל התהליך כולו, אני חושב שנאמרו פה דברים מאוד משמעותיים ביכולת שלנו מצד אחד לקבל את כולם ולאהוב את כולם ולא לוותר על אף אחד כפי שנאמר, ובאותה נשימה, גם לתת את המענה באופן מדויק, כי בסוף נקודת המבחן שלנו, באמת לתת מענה לטובת הילד באופן הכי עמוק והכי רחב, וזו ההזדמנות להגיד לכל האנשים שיושבים פה, תודה ענקית ובאמת שעזרת השם נוסיף עוד קומה על קומת ההצלחות שלנו.
<חיים גבאי: תודה.
מרדכי יוגב: הרב אוריאל, ראש מינהל החמ"ד.
<הרב אוריאל עובדיה: אני רוצה קודם כול לפתוח בדברים של תודה גדולה לוועדה בראשותו של חבר הכנסת מרגי, שמפה אנחנו שולחים לו ברכת רפואה שלמה במהרה.
<הרב אוריאל עובדיה: אני רוצה להודות תודה מיוחדת ליהודית, מנהלת הוועדה, שעבדה איתנו בתנאים בלתי אפשריים, לא נפרט כאן, כי אחרת זה יהיה דיון נוסף, ולמי שניהל את הישיבה, ידיד החמ"ד, תוצר החמ"ד, חבר הכנסת מוטי יוגב.
<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו פה ביום חג, חג שנובע כמו שאמר הרב חיים סבתו בשיחת הפתיחה שלו, לא מכך שעינינו תחום מלראות את פגמי המערכת שלנו, חלילה את פגמי מדינת ישראל, אלא משום שעינינו התרגלו להיות עיניים שצופיות על המרחב כולו, היסטורית, עתידית וגם על ההווה בעיניים טובות, וכשאנחנו מסתכלים, אני מכיר כל אחד ואחד מן היושבים פה, מנהלי בתי הספר, המפקחים, אני מכיר את בתי הספר שלהם ואני יכול לומר שחלק גדול מהדברים שנאמרו כאן היו נעלמים מעליהם ברגע שהיו דורכות רגליהם של השומעים באותו מוסד.
<הרב אוריאל עובדיה: יושב כאן מנהל בית ספר שקיבל את פרס החמ"ד כאן, מתל מונד.
<הרב אוריאל עובדיה: בית הספר בתל מונד, אני אשתמש בו כמאפיין של החמ"ד.
<הרב אוריאל עובדיה: החמ"ד נמצא באתגר קשה ומאוד משמח, והוא להיות נוכחים בכל מקום במדינת ישראל, כאמירה.
<הרב אוריאל עובדיה: עינינו אינן צרות בקהילות החרדיות שהן, אני לא משתמש בביטוי מסתגרות, זה ביטוי לא נכון, אבל הן מוצאות לעצמן את מנוחתן או את ביטחונן בערים, ביישובים שמיוחדים להם.
<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו מתפארים בזה שאנחנו לא פותחים קהילה.
<הרב אוריאל עובדיה: יישובי יש"ע אפילו, נמצאים בתודעה כאילו יש שם ציבור חמ"ד עם מתנחלים בדווד, אבל מי שמכיר את ההתיישבות ביש"ע, יודע שגם היא מאוד מגוונת על כל הספקטרום, אפילו בין שמאל לימין, כך שאנחנו רואים לעצמנו בראש ובראשונה חובה לתת מענה לציבור החמ"די שהוא לאו דווקא דתי-לאומי והוא לאו דווקא מסורתי-לאומי, הוא פשוט ציבור יהודי במדינת ישראל, שמבקש להישען ולהוביל את ילדיו בדרך החינוך החמ"די כפי שהיא הוצגה לכם כאן לפנים, שהיא באמת איננה מתנשאת, איננה פטרונית, היא באה פשוט ואומרת, אני ממשיכה את אותה דרך חינוך שעם ישראל הולך בה מאז דור המדבר ובעזרת השם עד ימות המשיח וכן הלאה.
<הרב אוריאל עובדיה: טבע הדברים הוא שקהילות כאלה הן קטנות יותר מאשר הקהילות הרחבות יותר באותו ישוב.
<הרב אוריאל עובדיה: יכול להיות מצב שבעירייה מסוימת, לא ננקוב כאן בשמות, יש לנו עשרות דוגמאות, יש ציבור חמ"די קטן בשכונה X וציבור חמ"די אחר בשכונה Y והן מרוחקות ביניהן מרחק נסיעה של למעלה מחצי שעה, וישאל השואל, בשביל כמות הילדים הזאת שלומדת בשני בתי הספר אפשר לפתוח בית ספר אחד ממלכתי.
<הרב אוריאל עובדיה: מדוע לא נעשה כך?
<הרב אוריאל עובדיה: התשובה היא פשוטה מאוד, אתם מבינים אותה.
<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו רואים את תפקידנו בלהתקרב ולקרב יחד כל מי שמעוניין בדרך שאנחנו מציעים אותה.
<הרב אוריאל עובדיה: יש לנו בתי ספר משלבים שבהם לומדים חילוניים ודתיים זה לצד זה.
<הרב אוריאל עובדיה: יש לנו בתי ספר שהם נקראים תלמודי תורה, שהם גם כן בתוך עצמם מאוד מגוונים, ששם מדגישים מאוד את נושא לימודי הקודש אבל לא מזניחים את לימודי הליבה.
<הרב אוריאל עובדיה: יש לנו בתי ספר שהם, מה שנקרא, במרכז.
<הרב אוריאל עובדיה: אני, כמי שכבר נמצא בתחום, שתפקידי ממונה על תחום החינוך היסודי בחמ"ד, יכול להגיד לכם שאין בית ספר אחד שדומה לחברו, ואני לא צריך להתאמץ בשביל להראות את זה, אבל מקוצר הזמן לא נרחיב בנושא הזה.
<הרב אוריאל עובדיה: ישנה בעיה נוספת שהיא הועלתה כאן, דרך אגב, אבל היא בעיה מאוד קשה ואנחנו מבינים גם פה את עמדת מי שאומר אחרת.
<הרב אוריאל עובדיה: אומר ראש עיר, אני בונה שכונה חדשה.
<הרב אוריאל עובדיה: לא נציין פה שמות של ערים.
<הרב אוריאל עובדיה: אני בונה שכונה חדשה.
<הרב אוריאל עובדיה: השכונות החדשות היום במדינת ישראל, תודה לאל, הן מרשימות בגודלן, מרשימות באיכותן.
<הרב אוריאל עובדיה: בתוכנית המתאר, כבוד יושב ראש הוועדה, של בניין שכונה חדשה ישנו גן ממלכתי ובית ספר ממלכתי.
<הרב אוריאל עובדיה: שואלים השואלים, וכי מה יעלה על גורל בית הספר הממלכתי-דתי?
<הרב אוריאל עובדיה: אמרו, אם יבואו תושבים שיבקשו חינוך ממלכתי-דתי, נבנה להם גם כן בשמחה, אנחנו בעד.
<הרב אוריאל עובדיה: מסבירים לאותו ראש עיר, שהוא לא אחד ולא שניים, ידידי היקר, בציבור הדתי, לפחות הדתי-לאומי המוכר נקרא לו ככה, לא באים למקום שאין בית ספר ממלכתי-דתי.
<הרב אוריאל עובדיה: מראש לא באים.
<הרב אוריאל עובדיה: זו שאלת הביצה והתרנגולת, ויותר מזה אנחנו אומרים לו, ופה ליבי כואב הרבה יותר.
<הרב אוריאל עובדיה: מה על הציבור המסורתי שבאין לו בחירה, פונה בעל כורחו לבית ספר ממלכתי, שאני רוצה לומר פה רק שבח על חבריי בבתי הספר הממלכתיים.
<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו הולכים בדרך של החינוך הממלכתי-דתי, ואומר אותו הורה מסורתי, זה בית הספר הקרוב, זה הגן הקרוב, אשלח לשם את ילדיי.
<הרב אוריאל עובדיה: תפתחו כאן בית ספר ממלכתי-דתי, אני שולח בשמחה.
<הרב אוריאל עובדיה: רוב הציבור החמ"די במוסדות החינוך מממלכתי-דתי הוא מסורתי בטייטל הגדול של מסורתי.
<הרב אוריאל עובדיה: כל היושבים כאן יכולים להעיד על בית ספרם.
<הרב אוריאל עובדיה: מעטים בתי הספר, למשל היישוב שבו אני גר, שהוא כולו ממלכתי-דתי, אבל זכיתי לנהל בית ספר בפריפריה, הכי פריפריה שאפשר, אילת הרחוקה.
<הרב אוריאל עובדיה: אנשים יודעים.
<הרב אוריאל עובדיה: בבית הספר הזה כשאני נכנסתי לנהל אותו, אני לא מדבר בשבחי, אתם מבינים, היו 80 תלמידים מ-א' עד י"ב.
<הרב אוריאל עובדיה: 80 תלמידים, יש לי את העדויות.
<הרב אוריאל עובדיה: שאלתי כשבאנו לשם כגרעין תורני, זה נושא אחר, אני מסיים בתוך דקה, שאלתי איפה הציבור הדתי פה?
<הרב אוריאל עובדיה: אמרו לי, אין ציבור דתי לאילת.
<הרב אוריאל עובדיה: אין דבר כזה.
<הרב אוריאל עובדיה: בתוך פחות מחמש שנים היו שלוש כיתות א' בבית הספר הזה.
<הרב אוריאל עובדיה: היו 650 תלמידים בבית הספר הזה בזכות אנשים נפלאים מכל הגוונים, כל הסוגים, רוב רובם אנשים מקומיים.
<הרב אוריאל עובדיה: הציבור הזה שמע שיש בית ספר ממלכתי-דתי שהוא כבר לא פח הזבל של העיר, סליחה על הביטוי שהשתמשו בו, כך נאמר לי, וראה בבית הספר הזה מקום שבו אפשר להתחנך גם בלי לשים כיפה על הראש כל שעות היום, נקרא לזה כך, ועוד דברים שאני לא רוצה להרחיב בהם במילים אחרות.
<הרב אוריאל עובדיה: אני רוצה לומר, ידידיי היקרים, עם כל הביקורות שאנחנו מקבלים אותם באהבה, שוקלים אותם, מקשיבים להם, אנחנו מאוד-מאוד לא גאים.
<הרב אוריאל עובדיה: שמחים להיות זוכים להיות משרתי ריבונו של עולם בהיבט הזה של הובלת ילדי ישראל באותה דרך שעם ישראל הלך בה לאורך שנים ויילך בה בעזרת השם לנצח נצחים.
מרדכי יוגב: אני אסכם במילים קצרות, גם פורמליות בשביל הוועדה וגם לא פורמליות, כי אני מרגיש שאני לא יכול להיות פורמלי בפורום הזה.
מרדכי יוגב: הוועדה באמת שמעה פה סקירות ממחמ"ד צפון, סקירות קצרצרות.
מרדכי יוגב: אני מניח שכל אחד מרגיש שיש לו עוד הרבה מאוד דברים שבשעה הזאת קשה לענות עליהם ואני חושב שראוי היה שמי שעוסקים במלאכה יום-יום ירשמו אותם לפניהם וגם תבוא עליהם התייחסות מקצועית.
מרדכי יוגב: הבעיות של החמ"ד בפריפריה, חלקן אנחנו מכירים וחלקן מוכרות לכם יותר, אבל אני חושב, אם אני אבוא יחד ללא פורמלי, לכל העוסקים פה בחינוך באמונה, מעבר לזה שנברך אותם שהקדוש ברוך הוא ישלם שכרם, בסוף גם צריך שיהיה עם מה לבוא למכולת ולשלם לילדים ולא שיהיו כמו האחים סבתו, בלי פרוטה על הכיס, אז בהחלט גם בזה אני חושב שיש מקום להוקיר ולטפל.
מרדכי יוגב: נקודה מאוד אימננטית בטרם אני רץ קצת בין האתגרים להישגים.
מרדכי יוגב: עבודה מאוד אימננטית היא גם המציאות של כותל ושל לעיתים רצון ללמוד בנפרד ושל מוסדות שמדייקים כמו שאמר פה חברי קודם, ושל התנזלות, אם לחרד"לי יותר, אם לחילוני יותר, משום ששם יש יותר מגוון זה או גוון אחר, היא נקודה לא פשוטה.
מרדכי יוגב: אני בחמש שנותיי כסגן ראש מועצה בבנימין למדתי מראש המועצה שלי שהוא פתיל ארוך מאוד, אבי רואה, שאני מאוד מעריך אותו, שקשה מאוד לעיתים למערכות לחנך הורים, והם נדרשים פשוט להיענות, הגם שמהיבטים שונים של משאבים, מגמות ודברים אחרים שציינו פה גם מורות וגם תלמידות, יוצרות קושי, כי אי אפשר בכל בית ספר לשים מגמה מוסיקאלית, כי אי אפשר לקיים את זה כלכלית, או אומנותית או אחרת.
מרדכי יוגב: לעניין הזה כן צריך לתת את הדעת אולי, של איחוד לפחות של חלק מהמגמות המקצועיות, אבל לא באתי לפתור את כל הבעיות.
מרדכי יוגב: אני בהחלט רוצה לעבור מהנקודה הזאת.
מרדכי יוגב: אני חושב שהדרך הזאת של החמ"ד היא דרך ייחודית, ובפרספקטיבה לא רק 70 שנות המדינה.
מרדכי יוגב: כמו שאני יכול לומר לכם, אשחילה גם משפחה, אז סבא רבא שלי ירד מירושלים לפתח תקווה כי הוא לא רצה ללמד באידיש, אבל זה היה לפני כ-100 שנה, ואז "נצח ישראל" פתח תקוה.
מרדכי יוגב: משם עבר סבא שלי כדי להקים במלחמת העולם הראשונה, 1917, "נצח ישראל" בחיפה.
מרדכי יוגב: זה החמ"ד, הוא כבר צובר 100 שנה.
מרדכי יוגב: קחו אותו בפרספקטיבה הגדולה הזאת, ואז לא היה.
מרדכי יוגב: פשוט לא היה.
מרדכי יוגב: הכיתות היו קטנות.
מרדכי יוגב: פשוט לא היה, ולא היה בשום מקום.
מרדכי יוגב: גם אחר כך הישיבות והאולפנות או התיכונים, הם עם צמיחה הרבה יותר מאוחרת.
מרדכי יוגב: השירים הידועים לכולם, ולא אאריך בהם כרגע כאן, אבל בפרספקטיבה הזאת נעשה המון.
מרדכי יוגב: הבוגרים של החינוך הזה נמצאים בכל מקום כפי שנאמר, ונמצאים עם טיפ אחד נוסף שאותו שמעתי פעם מהרב צפניה דרורי בעת היותי מזכ"ל בני עקיבא, ועוד טיפ גם של המסירות נפש לכלל, של שייכות לכלל, שייכות לכלל ישראל ולא בהכרח רק למגזר, אלא שייכות של כלל ישראל, הנכונות לתרום.
מרדכי יוגב: אני יודע כאיש ביטחון יותר את שלושת התפיסות: את זו שמתבדלת קצת, בלי לפגוע ובלי אליטיזם חס ושלום, מתבדלת מהשירות הצבאי, אם כאידיאולוגית, אם כחרדה לקלקול, את זו שאומרת אימו, לא ישרת, מה אני פראייר?
מרדכי יוגב: וזאת שרואה בשירות, שירות לאומי או שירות צבאי, שליחות ואפילו מצווה.
מרדכי יוגב: זה תוצר החמ"ד, של חיבור גדול לשורשים, של מסורת, של אומה, של היסטוריה, של אמונה ושל נכונות ותחושה חזקה להיות מחובר לעם, ולפעול, וזה מה שאתם עושים ביום-יום ועל זה באמת להוקיר תודה גם ליום הזה על כל מה שחווינו בו, וגם מפה להמשך שגשוגו של החינוך בכלל בישראל ובתוכו של החמ"ד, כי אנחנו מאמינים שנקודת החיבור הזאת לריבונו של עולם ולעם ולתורה ולארץ ולמדינה, היא גם העתיד של עם ישראל, אז תודה לכם.
עודד פורר: בוקר טוב לכולם, אני שמח לפתוח את ישיבת ועדת המשנה של ועדת החינוך, התרבות והספורט, ועדת המשנה לספורט.
עודד פורר: היום ה-23 בינואר 2018, ז' בשבט התשע"ח.
עודד פורר: הדיון הזה עוסק בנושא מעבר ספורטאים קטינים בין אגודות ספורט, לאור בקשתו ופנייתו של חבר הכנסת זוהיר בהלול לנושא הזה.
עודד פורר: אני הייתי שמח, חבר הכנסת בהלול, אם תפתח אתה ותציג את הפנייה שלך לוועדה.
זוהיר בהלול: אני מצר על ההשתתפות הדלה של החברים האמורים להיות מעורבים בעניין, אבל הבנתי לפחות מיובל שבגלל מקרה טראגי, דודו מלכה שהוא אחד מהמפתחות, נבצר ממנו להגיע.
זוהיר בהלול: אנחנו משתתפים בצערו.
עודד פורר: מה קרה לדודו?
<קריאה: הוא יושב "שבעה" על אחיו.
עודד פורר: משתתפים בצערו.
זוהיר בהלול: אדוני היושב ראש, התפרצנו לדלת פתוחה בהצעת החוק הזו, מכיוון שגם לפנינו הייתה כמיהה די גדולה לנסות ולייצר מתווה שישחרר קטינים מכבלי אגודות.
זוהיר בהלול: פעם היה ההסגר הידוע לשמצה.
זוהיר בהלול: בזמנו כל שחקן שרצה לעבור מאגודה לאגודה, היה צריך לעבור תלאות של שלוש שנים בהתחלה, אחר כך שנתיים ונדמה לי בתקופה האחרונה זה עבר להיות שלוש שנים.
עודד פורר: שנה, לא שלוש שנים.
זוהיר בהלול: לא, לא, שנה.
<יהודית גידלי: שנה מה?
עודד פורר: שנה הסגר.
עודד פורר: הוא עכשיו צריך שנה לא לשחק.
עודד פורר: בוא, כדי שאנחנו נבין, מי שלא מכיר.
זוהיר בהלול: בין 17 ל-18.
עודד פורר: זאת אומרת, עכשיו בא קטין ורוצה לעבור מ'הפועל תל אביב' ל'מכבי תל אביב', הוא צריך שנה להיות בעצם בהסגר.
עודד פורר: הוא לא משחק.
זוהיר בהלול: בהסגר.
זוהיר בהלול: הוא אורז את המיטלטלין שלו ושוכב בבית עד שנגמרת אותה תקופת הסגר.
זוהיר בהלול: נדמה לי שבתקופה די ארוכה לאחור אפילו לא הייתה אבחנה בין קטינים לבין מבוגרים.
זוהיר בהלול: כולם היו צריכים לעבור את הויה דולורוזה הזו.
עודד פורר: מגיל 17 עד גיל 18 הייתה תקופת הסגר.
עודד פורר: מעל 18 - - -
זוהיר בהלול: דינם כדין בוגרים.
זוהיר בהלול: אני לא רוצה פשוט להיכנס לכל נבכי הפרטים ודקדוקי העניינים.
זוהיר בהלול: באופן כללי באה הצעת החוק שלי כדי לנסות ולהגמיש עוד יותר את המעבר, ולהעביר את הקטנים מעבדות לחירות ולאפשר להם בתנאים מסוימים בכפוף למחויבות גם של הקטין לאגודה שמשקיעה בו בתקופה לא קצרה, להעביר את המתווה הזה בהצעת חוק.
זוהיר בהלול: צריך רק להזכיר, אדוני היושב ראש, שבזמנו כאשר כיהנה בתפקיד הזה של שרת התרבות והספורט, הגברת לבנת, כוננו את ועדת אדלר.
זוהיר בהלול: ועדת אדלר המליצה כדלקמן: "ביטול תקופת ההסגר לקטינים בגילאים 17-18, ביטול מוגבלות ההעברה של ספורטאים עד גיל 15, ביטול דמי מעבר", כי זה היה כרוך גם בתשלום כספים.
זוהיר בהלול: אם קטין רצה לעבור ממקום למקום, מאגודה לאגודה, הוא היה צריך כמובן להיות קשוב לדרישה המטריאליסטית של אותה אגודה.
זוהיר בהלול: אז "ביטול דמי מעבר של ספורטאים צעירים בין אגודות ספורט, אלא במקרים חריגים, ביטול הדרישה לתשלום דמי מעבר לספורטאי עד גיל 18 ששינה את מקום מגוריו".
זוהיר בהלול: אם כן, מטרת ההצעה שלי הייתה להבטיח את מימוש רצונותיו של הספורטאי הקטין ולכבד את האוטונומיה שלו, לאפשר לו לפתח את כישוריו באופן ובמקום שנראה לו הטוב ביותר עבורו, וזאת תוך שמירה על שלמותן של אגודות הספורט ועל יכולתן להגשים את תפקידן החשוב בגידול דור העתיד.
זוהיר בהלול: מה עשינו, אדוני היושב ראש?
זוהיר בהלול: כמובן התכנסנו אצלי בלשכה וכמובן גם דיברנו במסדרונות וניסינו להזיז את העניין כדי שהמתווה הזה יקבל את ההכשר במשרד התרבות והספורט בהשתתפות הדמויות כדלקמן: מנכ"ל משרד התרבות והספורט, יוסי שרעבי, דודו מלכה, כאמור, סגן ראש מינהל הספורט, יואב רם היושב ראש ובוודאי יחבר אותנו בנימוקים, ואתה גם מרכז את ועדת אדלר, והשתתף גם עורך דין בשם תמים.
זוהיר בהלול: אינני יודע מה בדיוק תפקידו.
זוהיר בהלול: חיכינו וציפינו בכמיהה כי רבה היא ובגעגועים ובכיסופים במשך שנה וחצי.
זוהיר בהלול: זה היה ממש לפני שנה וחצי, שהדברים אכן יזוזו, מכיוון שמשרד הספורט אמר שבאמצעות הדמויות והאישים המכובדים האלה, תתהווה הצעת חוק ממשלתית רחבת היקף, אפילו יותר ממה שאני בציפיות שלי, דמיינתי בעיני רוחי.
זוהיר בהלול: חלפה שנה וחצי, יואב, וצר לי לומר שזה זמן די ארוך.
זוהיר בהלול: יואב, אתה כאן ואתה הקורבן כדי לספוג את הריקושטים, אבל באהבה.
זוהיר בהלול: אתה יודע שאני רק מכבד את פועלכם, אבל שנה וחצי זה די והותר.
זוהיר בהלול: שנה וחצי זה די זמן כדי לנסות ולשחרר את הקטינים האלה מכבלי כל הבירוקרטיה הזו שפוגעת בחוק היסוד של כבוד האדם וחירותו, ונדמה לי שאנחנו זכאים וראויים, ומחובת
זוהיר בהלול: כם לנמק לנו מדוע אותה הצעה ממשלתית רחבת היקף נתקעה, ומדוע הצעת החוק שלי לא מצאה מענה.
זוהיר בהלול: כמובן רצינו להגיש את הצעת החוק באופן - - -
עודד פורר: היא לא הוגשה לוועדת שרים?
זוהיר בהלול: זה היה מונח בוועדת שרים, אבל מכיוון שהשרה, רצונותיה טובים, ביקשה מאיתנו לחבק את הצעת החוק הממשלתית ולהסיר בינתיים את הצעת החוק שלנו.
זוהיר בהלול: משכנו את הצעת החוק, וציפינו, ושום דבר לא קרה מאז למרות כל הציפיות שלנו, שאנחנו נעמוד לצידם של קטינים חסר ישע שכל רצונם וכמיהתם זה למצוא דרור לכמיהה שלהם להשתלב באגודות ספורט עד פי גחמות הרצונות שלהם.
זוהיר בהלול: תודה רבה, אדוני היושב ראש.
עודד פורר: לפני שאתן למשרד הספורט להתייחס, יש פה אורחים ומוזמנים.
עודד פורר: עורכת דין ורד וינדמן, מנכ"לית המועצה לשלום הילד.
<ורד וינדמן: אני אגיד רגע משהו כללי ואז אספר על המעורבות שלנו בוועדת אדלר.
<ורד וינדמן: המועצה לשלום הילד, אנחנו נאבקים מזה שנים להימנע ממצב של כבילת ילדים לאגודות ספורט מבלי לאפשר להם חופש בחירה מינימלי, עד שממאיסים על הילדים את העיסוק בספורט.
<ורד וינדמן: אין שום עיסוק אחר שבו כובלים ילדים ומכריחים אותם לבטא את עצמם או את הכישרונות שלהם במקום שהם לא רוצים להיות בו.
<ורד וינדמן: אתם יכולים לחשוב למשל על תזמורת.
<ורד וינדמן: אף אחד לא מכריח ילד להיות בתזמורת כשהוא רוצה לעבור לתזמורת אחרת.
<ורד וינדמן: אנחנו מטפלים שנים בפניות של קטינים שמגיעות אלינו בעיקר מענפי הכדורגל והכדורסל, שמבקשים לעבור מקבוצה לקבוצה, אגב, לא תמיד מסיבות של מיצוי כישורים.
<ורד וינדמן: לפעמים על רקע של מעבר דירה, לפעמים על רקע של חוסר הסתדרות.
<ורד וינדמן: הם פשוט לא מסתדרים עם המאמן או עם החברים לקבוצה ומבקשים לעבור.
<ורד וינדמן: אל תשכחו שלגבי חלק לפחות מהילדים מדובר בחוג, ילדים לפעמים מתחת לגיל 14 אפילו, רוצים לעבור למקום אחר, ואגודות שעומדות לפעמים על דקדוקו של יוד, דורשים שהילד או לא ישחק בקבוצה מסוימת, והמשמעות היא שהילדים בעצם נשארים בבית.
<ורד וינדמן: אמרתי את זה כשהייתי חברה בוועדת אדלר.
<ורד וינדמן: אולי למרבה הצער, לא כל ילד הוא מסי.
<ורד וינדמן: בסך הכול רוצה למצות את הכישורים שלו, ולכן צריך לזכור שלרוב כל מה שהם רוצים, הילדים, זה לשחק בקבוצה שמתאימה להם, שמסתדרים בה טוב, שהם מרגישים שהם יכולים למצות את הכישורים שלה.
<ורד וינדמן: אנחנו קראנו לשרת הספורט יותר מפעם אחת לבטל את כל הכבלים שמעכבים את המעבר של ילדים מקבוצה לקבוצה.
<ורד וינדמן: אנחנו מכירים מקרים שבהם ממאיסים את העיסוק בספורט על הקטינים האלה שפונים לאפיקים אחרים.
<ורד וינדמן: אני חושבת שיש לזה ערך חברתי מהמעלה הראשונה, שקטינים יוכלו להשתלב בקבוצות ספורט ולשחק וליהנות מהעיסוק בספורט.
<ורד וינדמן: אני הייתי חברה בוועדת אדלר.
<ורד וינדמן: אני חושבת שחלק ניכר מההמלצות של ועדת אדלר היו המלצות נכונות שתורמות לעניין הזה.
<ורד וינדמן: נעשו אבחנות נכונות בין ענפי ספורט ואבחנה בין ענפים אישיים לענפים אחרים.
<ורד וינדמן: ביטלו את הנושא של ההסגר לחלוטין מעל גיל 17, הקלו על ילדים צעירים מתחת לגיל 15 וקבעו הסדר מקל יותר על גיל בין 15 ל-17.
<ורד וינדמן: אני אומר ביושר, אני כתבתי עמדת מיעוט באשר להכנסת הנושא של התשלום בהקשר של המעבר מקבוצה לקבוצה, כי חשבנו שזה לא נכון להכניס אלמנט כספי של משא ומתן כספי בהקשר של מעבר מקבוצה לקבוצה, שזה עלול לעשות 'מסחרה' ולהקשות על המעבר, ולכן אני כתבתי עמדת מיעוט בהקשר הספציפי הזה.
עודד פורר: מה הייתה דעת המיעוט, לבטל לחלוטין את הכספים?
<ורד וינדמן: אני חושבת שזה לא נכון לערב כספים.
<ורד וינדמן: אנחנו יודעים שכבר היום עושים את זה.
<ורד וינדמן: נכנסים למשאים ומתנים כאשר צריך לזכור, זה נכון שיש השקעות של האגודות עצמן, אבל הרשויות המקומיות משקיעות וההורים בעצמם משקיעים הרבה, והמדינה משקיעה, ולכן זה לא נכון להכניס את המשפחות למאבקים כספיים אל מול האגודות, אז בהינתן דעת המיעוט הזו, חשבנו שמרבית ההמלצות של ועדת אדלר צריכות להיות ממומשות, ויפה שעת אחת קודם.