GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<טליה ששון: הנושא שעלה ואנחנו התכנסנו, הוא נושא השיתוף בין יהודים לערבים במדינת ישראל, הוא נושא כמעט הייתי אומרת, ראשון במעלה בחשיבותו בחיי החברה האזרחית בישראל, וכמה חשוב שכנסת ישראל שאתם שניכם נציגים שלה כרגע, נותנים גושפנקא וחותמת של כשרות על עצם הרעיון של חברה משותפת ושיתוף פעולה בין יהודים לערבים ובעצם מימוש החזון של מדינת ישראל כמדינה שמציעה לכל האזרחים שלה שוויון זכויות ללא הבדל בין דת, לאום וגזע.
<טליה ששון: אני חושבת שהאינטרס המשותף של כל אזרחי ישראל הוא בקיומה של חברה משותפת, כאשר אנחנו יודעים שהחברה הערבית על כל רבדיה סובלת, הייתי אומרת, מהיעדר תקציבים באופן שוויוני ויש מרחב רב לשילוב של החברה האזרחית הערבית בתוך החברה היהודית והרבה מקום ליישום עקרון השוויון, ואני חושבת שככל שהחברה הישראלית תתקדם לכיוון של יותר שילוב ויותר שוויון, כך המצב של מדינת ישראל עצמה, של החברה האזרחית שלה, של הכלכלה שלה, של התחושה החברתית של אזרחי המדינה הזאת בתוך המדינה, תהיה טובה יותר לתועלת כלל האזרחים ולא רק האזרחים מאותו מגזר שאותו אדם שייך אליו.
<טליה ששון: אני חושבת שרוח של הדרה וניכור כמו שאנחנו חווים שנים רבות ובשנים האחרונות אולי ביתר שאת, זה דבר רע, זה דבר שפועל נגד החברה האזרחית.
<טליה ששון: אני חושבת שאווירה של שנאה היא דבר ראשון דבר שפוגע בשונא ולא רק במי ששונאים אותו, ואני חושבת שאנחנו כולנו, אם נחשוב על הדברים האלה לעומק, ננסה לעודד כמיטב יכולתנו את הכיוון ההפוך שהמדינה הזאת צריכה לעבור, ואם אתם רוצים רק לראות כדוגמא, ירחיב בדבר מיקי גיצין, מנכ"ל הקרן בישראל, תראו למשל את תחום הרפואה ועד כמה בתחום הרפואה החברה הערבית ממש משולבת בתוך בתי החולים של מדינת ישראל ואני חושבת שהדבר הזה פועל לרווחת החברה כולה.
<טליה ששון: הקרן החדשה לישראל שאחד הדגלים שלה הוא קידום וחיזוק הדמוקרטיה במדינת ישראל, מאבק נגד הדרה ונגד גזענות לגבי כל סוג של חברה וכל סוג של אנשים, לא רק יהודים וערבים, אבל עכשיו כשאנחנו מדברים בהקשר הזה, אז אחד הדגלים המרכזיים שלה הוא עידוד החברה המשותפת, היהודית, הערבית, חיזוק החברה האזרחית.
<טליה ששון: אנחנו מאמינים שהדבר הזה, כמו שאמרתי, פועל לטובת החברה הישראלית כולה.
יעקב מרגי: כם אתן לחבר הכנסת דב חנין שהוא באמצע דיון אחר והגיע לכבד אותנו.
דב חנין: האמת היא שאתם מכבדים אותנו כשאתם נמצאים כאן בכנסת היום.
דב חנין: אני רוצה להודות לך, אדוני היושב ראש על המפגש היפה הזה ועל התערוכה היפה שאתה מארח בוועדת החינוך.
דב חנין: עבורי זו נקודת אור בכנסת שיש בה גם לפעמים רגעים קשים וקודרים.
דב חנין: אני רוצה להתייחס בכמה מילים לדברי הפתיחה החשובים שלך, אדוני היושב ראש.
דב חנין: הכנסת היא מקום של הרבה מחלוקות, וזה טוב מאוד.
דב חנין: אנחנו חברה שיש בה מחלוקת בהרבה נושאים.
דב חנין: לפעמים המחלוקת היא קשה ונוקבת וזה טוב שגם כשהמחלוקת היא קשה ונוקבת, נקיים ויכוח נוקב מאוד בין אנשים שנמצאים במחלוקת.
דב חנין: יחד עם זאת, גם כשיש מחלוקת, אסור שנגיע למצב שבו אנחנו מסמנים את מי שלא מסכים איתנו, כמישהו שהוא מוחרם, מישהו שהוא מתויג, מישהו שהוא לא לגיטימי, מישהו שאי אפשר לארח אותו, אי אפשר לנהל איתו דיונים, אי אפשר לנהל איתו הסכמות ואי אפשר לנהל איתו הבנות.
דב חנין: כל חייה של הכנסת הם הדיאלקטיקה הזו שבין מחלוקת וויכוח לבין הסכמות, ואנחנו בכנסת חיים גם עם המחלוקות וגם עם ההסכמות.
דב חנין: אני חושב שהפעולה הזו של הקרן החדשה, שהיא באמת גוף מאוד חשוב בחברה הישראלית, אבל ללא ספק גוף שמעורב במחלוקות ואני אומר את זה לזכותו, לא לגנותו.
דב חנין: אני אומר את זה לזכותו כי הוא מעלה מחלוקות מאוד חשובות.
דב חנין: אני חושב שמאוד ראוי להבין שיש גם דברים שהקרן מקדמת, שהם דברים שמסביבם חייבת להיווצר וצריכה להיווצר הסכמה רחבה, וועדת החינוך של הכנסת היא בדיוק המקום כדי לקדם את ההסכמה הרחבה הזו, אז אני מקדם אתכם בברכה.
דב חנין: אני רוצה לנצל את ההזדמנות להביע הערכה גם לפעולה הזאת שלכם, גם לפעילות שלכם בהמון תחומים.
דב חנין: אתם מקבלים לפעמים מהבית הזה הרבה ביקורת שהיא לצערי לא תמיד הוגנת ולא תמיד ראויה, וחשוב גם לומר לכם דברי חיזוק בכלל, אבל בפרט לתערוכה החשובה הזו.
דב חנין: אני מקדם בברכה גם את כל הגורמים האחרים ששותפים, את שתיל כמובן, את "מוסאוא" שתמיד פעילה בכל הנושאים שקשורים לחברה הערבית.
דב חנין: אני רוצה ברשותכם לומר כמה מילים לגופו של העניין הזה.
דב חנין: אמרת, אדוני היושב ראש וגם אמרת את, גבירתי גב' ששון, שסוגיית היחסים בין יהודים וערבים היא אחת הסוגיות החשובות, הקריטיות, הגורליות לעתידה של החברה שלנו.
דב חנין: כשאני מסתכל על הסוגיה הזו, אני אומר לכם את זה, אני מאוד מודאג.
דב חנין: אני מודאג לא רק ממציאות של אפליה שהיא ארוכת שנים, אלא גם מתהליכים שאנחנו רואים אותם לנגד עינינו, תהליכים שאני יכול לתאר אותם כתהום שהולכת ומעמיקה בין יהודים וערבים בתוך מדינת ישראל בהרבה מאוד מישורים, במישורים תרבותיים וחברתיים ופוליטיים, ובתהום הזו נוצר ומעמיק ריחוק שהוא ריחוק מאוד מסוכן.
דב חנין: הריחוק הזה הוא כמובן מאוד מסוכן למיעוט הערבי שחי בישראל, כי אם אזרחים ערבים שחיים בישראל רוצים לייצר שינוי, הם יעשו את השינוי הזה רק בברית ובשותפות עם יהודים שרוצים שינוי כמוהם.
דב חנין: התהליך הזה של הריחוק והניכור הזה הוא גם מסוכן לציבור היהודי בישראל.
דב חנין: איך אמר הנשיא הראשון של מדינת ישראל, חיים ויצמן?
דב חנין: הוא אמר, יחסה של מדינת ישראל למיעוט הערבי שנמצא בתוכה הוא המבחן העליון שלה, כי אם מדינת ישראל לא תדע להתנהל עם המיעוט הערבי שחי בתוכה, איך היא מצפה להתנהל עם הרוב הערבי שחי סביבה?
דב חנין: זו שאלה קיומית גם לערבים וגם ליהודים.
דב חנין: זו לא רק שאלה קיומית, זו גם שאלה ערכית ממדרגה ראשונה, איך אנחנו רוצים לחיות?
דב חנין: איזה בני אדם אנחנו?
דב חנין: מה למדנו מההיסטוריה של עצמנו?
דב חנין: מה למדנו מההיסטוריה האנושית?
דב חנין: איך אנחנו רוצים שהבית המשותף שלנו יראה?
דב חנין: לכן הפעילות הזאת בנושא של חברה משותפת, בנושא של בניית שותפויות בין יהודים וערבים, בנושא של העמקת החיבורים, העמקת ההיכרות, גם לפעמים העמקת הדיון והוויכוח בהחלט.
דב חנין: דיון וויכוח אמיתי ופתוח הוא חלק מתהליך אמיתי של חיבור וחלק מתהליך אמיתי של היכרות, גם אם יש בהחלט דברים שאינם מוסכמים ואינם מקובלים.
דב חנין: אני רוצה לחזור ולברך אתכם על האירוע הזה.
דב חנין: אני ממש מתנצל שאני בעיצומו של דיון אחר בוועדת הכלכלה, ואני בטוח שאתם פה בידיים נהדרות.
דב חנין: המון תודה לכם שהבאתם לכנסת את התערוכה המקסימה הזאת.
יעקב מרגי: מיקי גיצין, בבקשה.
<מיקי גיצין: צהריים טובים.
<מיקי גיצין: האמת שמאוד מרגש להיות פה מבחינתנו.
<מיקי גיצין: קודם כול רוצה להודות שוב ליושב ראש הוועדה, אחרי ליל שימורים כמו שנאמר, שנמצא פה, לחברי הכנסת דב חנין, איימן עודה שנמצאים איתנו פה.
<מיקי גיצין: אני חושב שזה לא עניין שאנחנו לוקחים אותו בקלות ומקלים בו ראש, שהכנסת הזו שידעה הרבה מאוד עימותים וויכוחים, לוקחת את הסוגיה של חיים משותפים של יהודים וערבים והופכת אותו לדגל.
<מיקי גיצין: ספציפית אני רוצה להתייחס למה שאנחנו רואים פה סביבנו, ולהודות גם לך ג'עפר, ממרכז "מוסאוא", שותפים שלנו בהקמת התערוכה הזו שנקראת "חום אנושי".
<מיקי גיצין: זה שיתוף פעולה חשוב ביותר בין מרכז "מוסאוא" והקרן החדשה לישראל.
<מיקי גיצין: מה הדבר הזה מסמל מבחינתנו?
<מיקי גיצין: מי שזוכר את השריפות הקשות שהיו באזור חיפה, זוכר שני אלמנטים משמעותיים: אחד, זה שרים בממשלה שמאשימים את המגזר הערבי בכך שהוא עומד מאחורי השריפות האלה.
<מיקי גיצין: אנחנו זוכרים עוד דבר משמעותי, שאיש מהאנשים שהואשמו לא הועמד לדין.
<מיקי גיצין: כולם שוחררו.
איימן עודה: ואין אשמה על רקע לאומי.
<מיקי גיצין: בוודאי.
<מיקי גיצין: עוד דבר שהיה באותם דברים, זה היה את הדבר הזה שאנחנו רואים פה, את שיתוף הפעולה, את החיים המשותפים של יהודים וערבים, גם מהרשות הפלשתינית אבל גם ערבים ישראלים מאזור חיפה שהחליטו שהם עושים יד אחת לקיום משותף של הקהילות האלה ביחד, כי אין לנו עתיד אחד בלי השני.
<מיקי גיצין: כל הקונספציות, כל אלה שבאים ואומרים, אם נריב יותר, כך אחד מאיתנו יהיה חזק על חשבון השני, זה לא יכול לקרות.
<מיקי גיצין: החיים של יהודים וערבים בישראל תלויים זה בזה.
<מיקי גיצין: אנחנו בקרן החדשה לישראל, אנחנו מאתגרים את הנושא הזה כל פעם מחדש ובאמת בשנתיים האחרונות אנחנו שאלנו את עצמנו את השאלה האם באמת מתקיימים חיים משותפים של יהודים וערבים?
<מיקי גיצין: שנה שעברה הוצאנו קול קורא בו ביקשנו מיוזמות מן השטח של יהודים וערבים להציע הצעות ואנחנו נסייע להם, והגיעו כמאתיים ועשרים יוזמות כאלה.
<מיקי גיצין: השנה עשינו את אותו מהלך וזה עלה מעל שלוש מאות וחמישים יוזמות כאלה ואת חלקן אנחנו רואים פה.
<מיקי גיצין: זאת אומרת, למרות הדברים הקשים מאוד שנאמרים בבית הזה ובמקומות אחרים, הרצון של אזרחים ואזרחיות לחיות ביחד, וההבנה הזאת מחלחלת.
<מיקי גיצין: יש לי פה כמה דוגמאות ואני לא רוצה להחסיר מישהו, אז אני לא אגיד.
<מיקי גיצין: קבוצות כדורגל משותפות של ילדים יהודים וערבים שמשחקים ביחד, עבודה משותפת באזור ירוחם, של תושבים בדואים ואנשים מאזור ירוחם שעובדים בצורה משותפת ביחד, כי הם מבינים שיש להם אינטרס משותף, עבודה בסוגיות סביבתיות, כי בסופו של דבר כדור הארץ הוא של יהודים וערבים ביחד, וכל הדברים האלה הם בעצם הבסיס החברתי והכלכלי שאנחנו מבקשים ביחד בתור ארגונים ובתור קרן, לקדם פה בחברה הישראלית ואנחנו מאוד מודים לוועדת החינוך על האפשרות לעשות את זה.
<מיקי גיצין: מילה אחרונה של תודה למנהלת הוועדה.
<מיקי גיצין: יהודית, באמת תודה רבה לך.
<מיקי גיצין: אנחנו יודעים שבלעדייך זה לא היה קורה.
<מיקי גיצין: אם אפשר להחזיר תודה גם לצד שלנו, הדר חסון ממחלקת התקשורת של הקרן, שהיא מבחינתנו הייתה המנוע לזה, ויוסי.
<יהודית גידלי: אני חייבת להגיד שאני לא ידעתי על הקשר הזה.
<מיקי גיצין: מצוין.
<מיקי גיצין: תודה רבה לכולם.
יעקב מרגי: ג'עפר פרח.
<ג'עפר פרח: האמת שאני רוצה להודות לך.
<ג'עפר פרח: אני חושב שזה גם מראה שבאמת אתה לא חרד יותר מדי מאנשים שחושבים שצריך להדיר קבוצות מסוימות.
יעקב מרגי: החרדים תוקפים אותי שאני לא חרד מספיק.
<ג'עפר פרח: בא נגיד שמידת הדתיות שלך לא מדאיגה אותי, מדאיגה כנראה אנשים אחרים, אבל היא חלק מהתרבות שקיימת פה, תרבות ההשנאה שבא כל הזמן צריך למצוא קורבן, פעם החרדים, פעם הערבים, אז כשהיו השריפות בחיפה, היינו צריכים להתמודד מול גל הסתה ואני רואה את זה גם עכשיו כשאני רואה את המשטרה מתנפלת על הפגנות החרדים, אני אומר, באמת הם אויב המדינה.
<ג'עפר פרח: בנושא הזה מבחינתנו, מאחורי התמונות האלה יש אנשים, צלמים שהעזו לצאת לשטח.
<ג'עפר פרח: אבל יש גם אנשים שגרמו לזה שהכבאים הפלשתינים כן יגיעו לחיפה וכן ישתתפו וכן מישהו שידאג לחלק אותם ולא רק להצטלם איתם, וכן שכבאים ירדו ויתארחו בוואדי ניסנאס, יצאו ויעבדו עם הצוותים שעובדים, וכן שאנשים יארחו אחד את השני.
<ג'עפר פרח: מי שביקר באותן שעות בבתים של האנשים שהבתים שלהם נשרפו, מבין שזה, מה שגלעד ארדן ואפילו ביבי ניסו לעשות באותם ימים, לא בדיוק עבד בחיפה למרות שהיה יכול לעבוד אולי במקומות אחרים.
<ג'עפר פרח: הרבה קבוצות וואטסאפ והרבה תמונות ישנות שהופצו, שנועדו להסית נגד האוכלוסייה הערבית.
<ג'עפר פרח: אני חושב שבמצב כזה צריך להגיב.
<ג'עפר פרח: עכשיו אנחנו כבר הרבה זמן אחרי האירועים, אבל יכול היה המצב להתדרדר די מהר ולגרום לאנשים שיהרגו אחד את השני כי יש אווירת הסתה.
<ג'עפר פרח: זה לא קרה בחיפה אבל זה קורה במקומות אחרים.
<ג'עפר פרח: אני חושב שאנחנו ראינו את זה באוקטובר 2000, ביום כיפור באוקטובר 2000 כשתושבי נצרת עילית תקפו את תושבי נצרת, כלומר כשמגיע למלחמת אזרחים.
<ג'עפר פרח: כל פעם מישהו מנסה לדחוף אותנו לכיוון הזה וזה לא עובד.
<ג'עפר פרח: גם כשליברמן מציע טרנספר לערבים, זה לא בדיוק עובד.
<ג'עפר פרח: לפחות בקלפי זה לא עובד.
<ג'עפר פרח: אני חושב שהחיזוק של החברה הפלשתינית הערבית בישראל זה משהו שהקרן התחילה בו, העיזה לעשות אותו והיא צריכה להמשיך.
<ג'עפר פרח: מי שמסתכל על מספר התלמידים שנרשמים לבתי הספר הדו לשוניים, רואה שכל ההפחדה וההפרדה הזאת לא עובדת.
<ג'עפר פרח: בחיפה עכשיו פנו אלינו לבקש סיוע.
<ג'עפר פרח: יש יותר תלמידים שנרשמים.
<ג'עפר פרח: אפילו יונה והב בחיפה, החבר שלך מחיפה, לא מצליח לתת - - -
יעקב מרגי: אמרת את זה במרכאות.
<ג'עפר פרח: כן, כן.
<ג'עפר פרח: אנחנו יודעים למה אנחנו מתכוונים.
יעקב מרגי: שום דבר לא אישי.
<ג'עפר פרח: אני מדבר על החיים המשותפים.
<ג'עפר פרח: שחיפה מצטיירת כעיר של חיים משותפים ולא מסוגלת להקצות בית ספר משותף, לא מסוגלת לפתוח בית ספר דו לשוני בחיפה, זו בושה לעיר.
<ג'עפר פרח: אני חושב כולנו, מי שנמצא פה, חייב למצוא את הדרכים שגם בבאר שבע וגם בירושלים וגם בחיפה וגם ביישובים אחרים חייבים למצוא את הדרך לאפשר לאנשים לפתוח מסגרות משותפות.
יעקב מרגי: כשאני אמרתי, אנחנו יודעים לחיות ביחד, ביום יום, גם אם זה לא בית ספר דו לשוני שאני מבין את החשיבות שלו כדו לשוני, במושבים, בקיבוצים, בערי השדה, ישנן אוכלוסיות של החברה, תלמידים ערבים בבתי ספר יהודים.
יעקב מרגי: אני מקווה שגם הפוך.
יעקב מרגי: מושב שלי, מגיעים כל בוקר.
יעקב מרגי: החיים הם יותר חזקים מכל מי שמנסה להלך אימים.
יעקב מרגי: מה שכן, לא לסמוך רק על הכוחות של החיים.
יעקב מרגי: אנחנו כממסד, כאנשי ציבור, כהנהגה של ציבור, צריכים גם לנווט אותה שהיא תהיה יותר איכותית.
יעקב מרגי: אתה יודע מה, שהקליטה, גם החיבור יהיה בנוי נכון ללא טעויות וללא משקעים.
<ג'עפר פרח: בנושא הזה רק לגבי התקציב שאמור להגיע גם אליכם, לפחות תקציב משרד החינוך והבקרה שאתם עושים כוועדה, אני חושב שחשוב לראות כמה כסף הולך לחינוך הערבי וכמה כסף הולך גם לבתי ספר דו לשוניים.
<ג'עפר פרח: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד כמרכז "מוסאוא", כמרכז שעובד בתוך האוכלוסייה הערבית, אנחנו עובדים לחזק את האוכלוסייה הערבית אבל מתוך הבנה שאנחנו צריכים לפנות לציבור היהודי ולבנות גם כלים משותפים.
<ג'עפר פרח: פה אני רוצה להתייחס לחוק הלאום.
<ג'עפר פרח: אני מסיים בזה.
<ג'עפר פרח: מעמדה של השפה הערבית הוא לא רק אינטרס של האוכלוסייה הערבית.
<ג'עפר פרח: אני חושב שגם יוצאי מדינות ערב שהגיעו, גם יוצאי ברית המועצות לשעבר, יש להם אינטרס שהמדינה הזאת לא תחסל את מעמדה הרשמי של השפה הערבית וזה משהו שאמור לקרות בתוך חוק הלאום ואני מקווה שאתם תעמדו לצידנו במאבק הזה.
יעקב מרגי: אני כולי תקווה.
יעקב מרגי: לגבי הצעות חוק של לימוד השפה הערבית בבתי הספר, למערכת החינוך יש כמה הצעות חוק שאושרו בקריאה טרומית, מתוך כוונה לאחד, כי יש כוונה חיובית.
יעקב מרגי: אני לא יודע למה זה עדיין תקוע.
יעקב מרגי: אין ספק, אם אתה שואל אותי, אני חושב שזה קודם כול נכון ואחר כך גם צריך.
יעקב מרגי: מדברים על שותפים, צריך להכיר אחד את השני.
יעקב מרגי: צריך לגרום לכך שאנשים לא ייבהלו מהשפה הערבית.
יעקב מרגי: היא צריכה לעורר סקרנות גם כן.
<ג'עפר פרח: אולי תהיה הוועדה הראשונה שיהיה לה תגרום סימולטני.
יעקב מרגי: יהי רצון, בעזרת השם.
יעקב מרגי: הצלם יואב איתיאל, בבקשה אדוני, תציג את עצמך.
<יואב איתיאל: קודם כול באמת תודה לך חבר הכנסת מרגי, חבר הכנסת איימן עודה, גם לחבר הכנסת דב חנין, ליהודית, מנהלת הוועדה, שכינסתם אותנו.
יעקב מרגי: רק לעשות סדר, סליחה, ברשותך.
יעקב מרגי: משרד החינוך שומע אותנו והם יגיבו לקראת הסוף.
<יואב איתיאל: למי שלא נמצא פה בחדר, אזרחי ישראל, תושבי מדינת ישראל, השריפה של השנה שעברה שהתחילה באזור זיכרון יעקב, התפשטה גם לחיפה, זכורה בעיקר כי הייתה זו, ככה הם זוכרים אותה, שריפה של הצתות.
<יואב איתיאל: את ההצתות האלה ביצעו ערבים, וערבים ביצעו אותם על רקע לאומני.
<יואב איתיאל: זה מה שנשאר זכור מהשריפה הזו.
<יואב איתיאל: כעיתונאי גם בחנתי את כול האמירות.
<יואב איתיאל: היום מקליטים כל דבר ומתעדים אותו.
<יואב איתיאל: אי אפשר להימנע מהאמירות האלה.
<יואב איתיאל: אמרו אותן הפוליטיקאים, והאמת שגם התקשורת רצתה אולי לינוק יותר מאשר הפוליטיקאים רצו להיניק.
<יואב איתיאל: הם שאלו עוד ועוד שאלות.
איימן עודה: אמרת משהו מאוד חשוב.
איימן עודה: אתה חושב שמה שנשאר זה ההסתה או שדווקא בציבוריות הישראלית יש הרבה מאוד שמבינים שהייתה הסתה - - -
יעקב מרגי: אני כדוגמא, אני יודע וחרוט בתודעה שלי שאין אפילו כתב אישום אחד.
<יואב איתיאל: אז ככה, קודם כול ניתן לכם עדכון מבית המשפט המחוזי בחיפה.
<יואב איתיאל: כעת יש הכרעת דין, אמנם ערבי מאום אל פאחם, אבל כלל לא על רקע - - - .
<יואב איתיאל: אני ממש ביקשתי פה מחבריי שיסמסו לי מה התוצאה, כי זהו כתב אישום אחד, נדמה לי אפילו הראשון שהוגש.
<יואב איתיאל: הוא הצית באום אל פאחם והוא הצית על רקע סכסוך עם העירייה, אבל זה כתב האישום הזכור ואפילו הוא רק עכשיו מגיע להכרעה ואנחנו אפילו לא יודעים מה קרה שם.
<יואב איתיאל: הציבור, כשאתה שואל אותי, אינני נציג הציבור, אני חלק מתוך הציבור הזה, אבל אני אומר, זה מה שנשאר.
<יואב איתיאל: העובדה היא שזה לא מה שהיה ולכן אני רוצה להגיע לנושא התערוכה והחשיבות שלה.
<יואב איתיאל: יש תערוכות מסוגים שונים, תערוכות צילום, יש תערוכות שהם המזמין קורא לצלמים, צאו וצלמו לי את הנושא הזה והזה.
<יואב איתיאל: זאת לא התערוכה הזו.
<יואב איתיאל: התערוכה הזו נאספה בדיעבד אחרי השריפה הגדולה הזו, והנה מה שראו העיניים.
<יואב איתיאל: לא שאמרו, צא בבקשה וצלם לי כבאי פלשתיני מג'נין או מפקד משמרת מעוספיא או תביא לי את הקורבנות שיושבים בביתם אי שם בוואדי ניסנאס או במקום אחר בחיפה.
<יואב איתיאל: זה מה שאנחנו, העיתונאים, הצלמים, ראינו בעינינו ולכן כאשר הקרן החדשה לישראל, שתיל, "מוסאוא" הזמינו את התערוכה הזו, אלה החומרים שהיו, לכן החשיבות בלהראות את זה.
<יואב איתיאל: אם הציבור עדיין סבור, וחלקים גדולים מהציבור סבורים שהיה מדובר בערבים שהציתו וכו', הנה התערוכה הזו באה ומראה שכולנו יחד כמו בצרות רבות אחרות, כולנו יחד בתוך העניין הזה, גם בחיפה, גם במקומות אחרים, כמובן בישראל, הקורבנות היו יהודים וערבים.
<יואב איתיאל: המצילים היו אנשי שירותי החירום, המשטרה והכבאות ומד"א, הצלה.
<יואב איתיאל: כולם היו, יהודים וערבים וגם הצלמים העיתונאים, יהודים וערבים.
<יואב איתיאל: אז זאת החשיבות בלהראות את זה ותודה שאתם מאפשרים, גם ועדת החינוך מאפשרים.
יעקב מרגי: ראודה, בבקשה.
<ראודה גנאיים: אני ראודה גנאיים מחיפה.
<ראודה גנאיים: אני צלמת וגם כותבת.
<ראודה גנאיים: אני עכשיו כותבת ספר על חיפה.
<ראודה גנאיים: בתוך הספר אני כותבת על יחסים יהודים-ערבים לפני 48' ואחרי 48', זאת אומרת, אני עכשיו כותבת היסטוריה חדשה בסגנון חדש.
<ראודה גנאיים: אני מתקדמת בחיפה.
<ראודה גנאיים: אני קוראת את מה שאני כתבתי פה ואני רוצה לקרוא בערבית.
<ראודה גנאיים: (קוראת בערבית) אני אומרת את זה בעברית.
<ראודה גנאיים: "ראית עשן, נבהלת.
<ראודה גנאיים: הציפורים הנמלטות התריעו על בוא האש.
<ראודה גנאיים: במשך יומיים חיינו עם אסון הטבע וסיוט התקשורת.
<ראודה גנאיים: שריפות הכרמל, שריפות המולדת, בעוד שעזרנו אחד לשני, לא התעניינו בלאום של הארץ.
<ראודה גנאיים: הארץ שייכת לכולנו וחובתנו להגן עליה.
<ראודה גנאיים: מי שאוהב את מולדתו, לעולם לא ישרוף אותה".
<ראודה גנאיים: מה שאני כתבתי כאן, לא כתבתי ממש ליחס יהודי לערבי.
<ראודה גנאיים: אני רוצה להביא קול אחר.
<ראודה גנאיים: אני בן אדם, אני אנושית לגמרי.
<ראודה גנאיים: כשאני מדברת פה וגם אני כתבתי את הקטע הזה, זה לא ממש כאילו יהודי-ערבי, כי זה ממש מתחיל הפרדה.
<ראודה גנאיים: אני ככה מאמינה וככה גם הספר.
<ראודה גנאיים: כשאני התחלתי לכתוב אותו מנקודת מבט הזאת, אני בן אדם.
<ראודה גנאיים: איך אנשים עכשיו רואים אותי אישה, יכולים להגיד פלשתינית, יכולים להגיד מה שהם רוצים אבל אני מרגישה שרק ראודה בן אדם.
<ראודה גנאיים: הניקיון הזה, אתה יכול מתוכו לראות את הדברים בצורה אחרת ויכול להכיל גם ולהבין.
<ראודה גנאיים: רק נקודה אחת אני יכולה להגיד על התערוכה, כי זה מאוד חשוב לי.
<ראודה גנאיים: כשמדברים פה על שותפות, אני מדברת פה באמת על המקום באותו זמן, על הגיאוגרפיה שהייתה.
<ראודה גנאיים: אני חיה בהר הכרמל באזור אחוזה.
<ראודה גנאיים: אני הערבייה היחידה כמעט שם, והיינו היהודים, אז לא שמעתי, אז אני מתכוונת שהיה הסתות בתקשורת.
<ראודה גנאיים: ממש כל הזמן אמרו, ערבים שרפו, ואז אני מסתכלת בשטח, הרבה חברים יהודים, אנשים שאני מכירה אותם.
<ראודה גנאיים: הם התקשרו אלי דואגים ושאלו מה קרה, תבואי, תשני אצלנו, אז את הקול הזה אני שמעתי הרבה ברחוב.
<ראודה גנאיים: גם כשישבנו בבתי קפה נבהלנו, אז כאילו אני שומעת משהו ממש מולי, משהו קורה ואז אני שומעת בתקשורת, הם ממש מציפים, אז ההצפה הזאת היא פוליטית, היא מדיניות שבאה ממש לקומם משהו, אז למה?
<ראודה גנאיים: פה השאלה ממש למה.
<ראודה גנאיים: מבחינת השותפות והדו-קיום, אני לא מאמינה במושג הזה ממש במובן הזה, כי הקיום הוא קיים.
<ראודה גנאיים: זה תמיד אני מאמינה.
<ראודה גנאיים: אומרת, יש לנו אדמה, יש שטח, כולנו קיימים על השטח הזה, אבל השאלה תמיד איך אנחנו חיים ואיך נחיה?
<ראודה גנאיים: זו השאלה.
<ראודה גנאיים: אני חושב שעל זה צריכים לדבר, לא לדבר על דו-קיום.
<ראודה גנאיים: איך לחיות ואיך להתקיים ביחד, ערבים ויהודים במדינה הזאת.
<ראודה גנאיים: תודה.
יעקב מרגי: חבר הכנסת עודה.
איימן עודה: אדוני היושב ראש, יעקב מרגי, טליה היקרה, יו"ר הוועד המנהל, מיקי, מנכ"ל הקרן.
איימן עודה: אני מזמן לא הרגשתי שייך בכנסת כמו בישיבה הזו.
איימן עודה: מרגי, אני מרגיש הכי שייך.
יעקב מרגי: תשאל אל יוסוף ג'בארין ,תשאל את מסעוד גנאים, את עטאונה, איך הם מרגישים כשהם פה בוועדה.
יעקב מרגי: אתה מתעסק בנושאים חשובים, כלכליים, מדיניים, לא בא להומאני, לוועדת החינוך.
איימן עודה: אני מכיר אותך ברמה האישית לפני שנהיינו בכנסת ואני מאוד מכבד אותך.
איימן עודה: יש לי כעס כלפי המפלגה שלך שנמצאת בממשלה.
יעקב מרגי: גם לי.
יעקב מרגי: לא מתים מזה.
איימן עודה: אבל אתה ברמה האישית בן אדם מכובד.
יעקב מרגי: בדרך כלל בקומפלימנטים אומרים, תרחיב.
יעקב מרגי: פה אל תרחיב.
איימן עודה: טוב, אני מרגיש שייך כי מקום שיש בו ערבים ויהודים זה בדיוק המקום שאני בוחר בו.
איימן עודה: אולי זה גם בא ממקום מאוד טבעי, שאני בן חיפה, כלומר, נולדתי במקום הכי טבעי שיש בו יהודים וערבים.
איימן עודה: זה גם אחרי 48' וזה גם לפני 48'.
איימן עודה: אני רואה בזה ערך מוסף שיש יותר מעם אחד, יותר מתרבות אחת.
איימן עודה: יש דברים שצריך לבחור בהם.
איימן עודה: אני רוצה לבחור מקום שיש בו יותר מתרבות אחת.
איימן עודה: לא רוצה מקום שיש בו רק תרבות אחת.
איימן עודה: אני רוצה לבחור ביותר משפה אחת.
איימן עודה: זה מעשיר, זה מוסיף וזה לא פוגע כהוא זה בשייכות הלאומית והתרבותית שלי.
איימן עודה: אני בן העם שלי בכל רמ"ח אבריי, בן התרבות שלי.
איימן עודה: יחד עם זאת, ככל שאני עוד יותר יודע, יותר מכיר, יותר מתקרב, זה רק מעשיר, רק מוסיף.
איימן עודה: כנראה שיש משהו בין הערבים ליהודים ששינו תפקידים או עשו החלפה כזו, שהיהודים היו מיעוט בעולם וידעו יותר משפה אחת.
איימן עודה: לפעמים אני רואה בן אדם שסבתא שלו ידעה שבע שפות והוא לא יודע יותר משפה אחת ויותר מתרבות אחת.
איימן עודה: היום יש מגמה די צרה והאמת שזה לא רק תרבותי, זה לא רק משהו יפה, זה האינטרס שלנו.
איימן עודה: בדיוק זו המילה.
איימן עודה: זה האינטרס.
איימן עודה: תצביעו על נושא אחד שהאינטרס בו לא משותף בין היהודים והערבים, אם זה השלום, הדמוקרטיה, השוויון, הצדק החברתי.
איימן עודה: אם אנחנו יורדים מהסיסמאות הגדולות לפרטים, אם זה בכלכלה, זה הכי מובן.
איימן עודה: הכלכלה במדינה יכולה לפרוח ללא תרומתם של האזרחים הערבים?
איימן עודה: אם זה בכפרים הבלתי מוכרים בנגב, מה זאת אומרת יש לי שכן שאין לו מערכת חינוך?
איימן עודה: אין לו מים?
איימן עודה: זה טוב לי, אני היהודי?
איימן עודה: זה טוב לנגב?
איימן עודה: אומרים שהנגב האזור הקשה ביותר.
איימן עודה: בוודאי שהוא הקשה ביותר.
איימן עודה: 32% ערבים, מחציתם ללא מערכת חינוך.
איימן עודה: אפילו השאלות הקשות, ההיסטוריה, 48', הכרה בסבל, הכרה בעוול ההיסטורי, תיקון העוול, זה מה שבונה את האזרחות המשותפת, האיתנה.
איימן עודה: זה טוב לכולנו.
איימן עודה: אני לא יכול להצביע על דבר אחד שאני יכול להגיד שיש פה סתירה בין האינטרס האמיתי של היהודים והאינטרס האמיתי של הערבים.
איימן עודה: אני לא יכול למצוא דבר אחד.
איימן עודה: זה יכול לסתור את האינטרס של אחוז אחד, שני אחוזים, אם זה בכלכלה, אם זה אנשים שיש להם אינטרס, אבל ההמונים, האנשים הפשוטים, זה בדיוק האינטרס שלהם איך לחבר ביחד.
איימן עודה: עכשיו אנחנו חיים בעידן של גלובליזציה ונוצר מזה גם לוקליטי.
איימן עודה: לוקליטי עושה את כל הבדלנות שיש.
איימן עודה: זה נמצא בכל מקום בעולם ברמה של מדינות ולא רק מיעוטים וקבוצות אתניות, אלא בכל מקום בעולם.
איימן עודה: מה שנכון, שמרכז תמיד רואה לצדדים, אבל המרכז נעלם מהצדדים.
איימן עודה: הם לא רואים אותו מסיבות בעיקר כלכליות אבל גם תרבותיות.
איימן עודה: במקום שהגלובליזציה והכפר הקטן והתקשורת, במקום שזה יקרב אותך אל כולם, עוזר לך עוד יותר להסתגר.
איימן עודה: אני אגיד לכם משהו על האוכלוסייה הערבית.
איימן עודה: בשנות ה-80' למשל ולפני זה, 70' ו-60' היה למשל הטלוויזיה הישראלית, ערוץ 1.
איימן עודה: ידענו שיש לנו שעה וחצי, ידענו שיש חצי שעה של חדשות בערבית, יש את הסרט בשפה הערבית בכל יום שישי, יש את רשת ב', שומעים גם בעברית, גם בערבית.
איימן עודה: היום הערבי בין הלוויינים הערבים, עובר מעל הישראליות לאורדו שמס או קול ישראל בשפה הערבית או אני לא יודע מה.
איימן עודה: כלומר, הזירה, המרכז נעלם.
איימן עודה: תל אביב-ירושלים נעלמו.
איימן עודה: או שאתה חי במדינות ערב חיים מדומיינים כי אתה בפועל נמצא פה, לא במדינות ערב, אבל אתה פותח אל ג'זירה, אל מיאדין או שאתה ניגש לרדיו שמס, למקומות שהם ערבים פנימיים או לאתרי אינטרנט של הכפרים הערביים עצמם, כי בכל ישוב יש אתר אינטרנט, כלומר הגלובליזציה, במקום לעזור לפתיחות, נהפוך הוא, הלוקליטי עזרה יותר - - -
יעקב מרגי: איימן, יש לנו מעט זמן ואני נהנה מההרצאה שלך, תאמין לי.
יעקב מרגי: אם היה תלוי בי רק, הייתי יושב לשמוע את ההרצאה המאלפת.
איימן עודה: אני מדבר במקום חברי הכנסת האחרים.
איימן עודה: אני רוצה לסכם.
איימן עודה: אני חושב שלהכיר, כלומר, אני זה שיודע עברית, את ההיסטוריה, את השואה, את הפוגרומים, את הרדיפות.
איימן עודה: זה עושה ממני בן אדם יותר רחב, בן אדם שיותר יכול להתחבר.
איימן עודה: זה שהיהודים לא יודעים את הערבית, לא רק, אפילו - - - הדבר הבסיסי שפעם דיברו שזה - - - וזה לא כך ולא שמע, עברנו את השלב הזה.
איימן עודה: אני חושב שאנחנו בנסיגה.
איימן עודה: הקרן החדשה, אני חושב, צריכה לבנות תוכנית איך ששתי האוכלוסיות עוד יותר ויותר יכירו ויתקרבו אחת לשנייה.
איימן עודה: אני רוצה לסכם משהו על האירוע הזה.
איימן עודה: אני שמעתי ברדיו על זה שהערבים הם אלה ששרפו.
איימן עודה: הסבים שלי, שם הקברים שלהם.
איימן עודה: הילדים שלי משחקים בכרמל.
איימן עודה: חיינו פה מאות אלפי שנים במקום הזה.
איימן עודה: אף פעם לא פגענו.
איימן עודה: אנחנו קשורים למקום הזה מכל הבחינות.
איימן עודה: אני חושב, ויחד איתי הרבה אנשים, ניסינו להדוף.
איימן עודה: אני חושב שהייתה לנו הצלחה מסוימת.
איימן עודה: אני חושב שזה לא נשאר באוויר, כלומר ערבים שרפו.
יעקב מרגי: איימן, אני אתקן אותך.
יעקב מרגי: היה להם כישלון, למסיתים.
איימן עודה: אין ספק.
יעקב מרגי: אנחנו בכוחות הדלים הצלחנו לא ליפול לשם, אבל אלה שהסיתו, נכשלו.
איימן עודה: תודה רבה לכם.
יעקב מרגי: אני מודה לך מאוד.
יעקב מרגי: באמת כייף לשמוע אותך תמיד.
יעקב מרגי: לפעמים אתה מעצבן אותנו, אבל כייף לשמוע אותך תמיד.
יעקב מרגי: יש לנו עוד הרבה דוברים.
יעקב מרגי: פרויקט "שכנות טובה - אבו תור/אל-ת'ורי".
<דוד מאיר אפשטיין: שמי דוד מאיר אפשטיין, אני הנציג הנבחר של שכונת אבו תור בצפון תלפיות, להנהלת המינהל הקהילתי בקעה רבתי בירושלים.
<דוד מאיר אפשטיין: בשלוש השנים האחרונות פיתחנו מודל של יחסי קהילה מתוך השטח, המבוסס על זיהוי אינטרסים משותפים וצרכים משותפים, לא על דיאלוג.
<דוד מאיר אפשטיין: אנחנו מאמינים שהמודל שלנו יכול להיות משוכפל בכל שכונות התפר בירושלים.
<דוד מאיר אפשטיין: עבדנו יחד כדי לדרוש שיפורים בשכונה לקידום פרויקטי פיתוח עירוניים המתאימים לשכונה שלנו.