GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יוסי שרעבי: חוק הספריות תרם לזה לא מעט.
<יוסי שרעבי: סך הכול מתקיימים גם לא מעט פעילויות תרבות.
<יוסי שרעבי: היום הספרייה היא גם מרכז תרבות, היא לא רק ספרייה להחלפת ספרים, היא גם מרכז פעיל שיש בו הרבה מאוד פעילויות תרבותיות.
<יוסי שרעבי: אנחנו יכולים לומר שקרוב ל-23,000 פעולות תרבות מתקיימות בספריות השונות ברחבי הארץ.
<יוסי שרעבי: אנחנו מדברים על 680 ספריות שמתקיימות.
<יוסי שרעבי: כמובן אנחנו גם כן מעודדים מצוינות בכתיבה ופעילות שיש בה כדי לתרגם את השפה העברית לשפות זרות.
<יוסי שרעבי: אני יכול לציין גם את פרס ראש הממשלה לסופרים עברים.
<יוסי שרעבי: יש 14 זוכים מדי שנה, את הפרס של שרת התרבות ליצירה ספרותית.
<יוסי שרעבי: כמובן יש גם תרגומים לשפות שונות.
<יוסי שרעבי: יש לנו שיתוף פעולה למשל עם ממשלת גרמניה, לפרס של ספרות יהודית גרמנית, עברית גרמנית, כמובן פרס על שם עמיחי, על שם עגנון ועוד הרבה מאוד פרסים.
<יוסי שרעבי: אנחנו גם משקיעים היום בשינוי בתיקונים שאנחנו עושים בתוך התקנון של הספרות.
<יוסי שרעבי: אנחנו מקדמים גם ספרי ביכורים.
<יוסי שרעבי: חלק מהמסקנות והפקת הלקחים שלנו כתוצאה מביטול חוק הספרים שבוטל כאן בוועדה ברשות היושב ראש, חבר הכנסת מרגי, היה שיש צורך בלעודד סופרי ביכורים וסופרים בתחילת דרכם, וגם את זה אנחנו עושים ומקצים לזה לא מעט כספים, וכמובן חודש הקריאה.
<יוסי שרעבי: חודש הקריאה הוא חודש שאנחנו מקיימים אותו במשך כמעט שלושה שבועות.
<יוסי שרעבי: אנחנו עושים את זה מתוך כוונה להנגיש באופן אחר, ידידותי, מעניין, לא משמים, את השפה העברית באמצעות סופרים ומשוררים ואומנים בכל רחבי הארץ, בשווקים, בספריות, במרחב הציבורי, בהיכלי תרבות וכן הלאה.
<יוסי שרעבי: בסך הכול נעשית עשייה שמדינת ישראל משקיעה בה עשרות מיליונים מדי שנה כדי להפוך את השפה העברית לא כשפה מדוברת אלא כשפה חיה, נושמת, בעלת ערך גדול מאוד, ואנחנו שמחים לציין את זה בהזדמנות הזאת.
<יוסי שרעבי: אסיים בזה שאני, שוב, רוצה באמת לברך את האקדמיה ללשון העברית שעושה עבודה נפלאה מדי שנה.
<יוסי שרעבי: בהזדמנות הזו אני מייחל שאכן המנווה יתחיל לנוע.
<משה בר-אשר: עכשיו נשמע הרצאה קצרה של הסופרת וחברת האקדמיה, גיל הראבן, בבקשה.
יצחק הרצוג: מותר להצהיר על ניגוד עניינים?
יצחק הרצוג: אנחנו קרובי משפחה, אדוני, כבוד נשיא האקדמיה.
יצחק הרצוג: אנחנו משפחת הראבן ממוצא, שטיינברג.
יצחק הרצוג: יש לנו זכויות משותפות.
<גיל הראבן: בוקר טוב, מזה עשרים שנה בערך אני מנחה סדנאות כתיבה.
<גיל הראבן: בתוך כך אני זוכה להכיר אנשים בגילאים שונים, אנשים בעלי ניסיונות חיים שונים שדבר אחד משותף לכולם.
<גיל הראבן: יש לנו סיפורים שהם משתוקקים לספר.
<גיל הראבן: למה אנשים רוצים לספר סיפורים?
<גיל הראבן: אין על זה תשובה אחת.
<גיל הראבן: ככלל, הייתי אומרת שבכוח המילים אנחנו מנסים להבין משהו או לתת איזשהו סדר בתוהו ובוהו של הקיום.
<גיל הראבן: דרך הספרות אנחנו יוצרים משמעות ודרכה אנחנו גם יוצרים קשר עם אחרים, מנסים להבין את הזולת ומקווים שאם רק נספר היטב, הזולת ייטיב להבין אותנו.
<גיל הראבן: אני כאמור, מלמדת קבוצות שונות ודרך קבע אני פוגשת אנשים שדלות לשון מונעת מהם לעשות את הדבר שהם כל כך רוצים לעשות.
<גיל הראבן: הם רוצים לספר משהו אבל לשונם מעלה רק סיפור דל.
<גיל הראבן: הם רוצים לתעד את הייחודי, את האישי, את הפנימי שלהם, אבל מתוך הדלות עולות בעיקר קלישאות, צירופים שחוקים שהם למדו מהטלוויזיה או ברשתות החברתיות.
<גיל הראבן: שוב ושוב אני רואה איך נפש מבקשת ליצור תקשורת משמעותית עם נפשות אחרות, ונכשלת.
<גיל הראבן: היא נכשלת בגלל עוני השפה שלה.
<גיל הראבן: לסדנאות כתיבה, כאלה שאני מנחה, יש היום ביקוש גדול.
<גיל הראבן: רבים מאוד רוצים לכתוב ואני מוצאת שיש בזה משהו מעודד.
<גיל הראבן: נראה שגם בעידן הטוויטר והאינסטגרם עם הספר איכשהו ממשיך לכבד את הספר.
<גיל הראבן: אנשים ממשיכים לכבד את הספר, אבל היכולת לקרוא יצירה בעלת ערך, היכולת לכתוב טקסט נהיר, היכולת לנהל תקשורת מדויקת, נראה שהיכולות האלה הן היום נחלתו של מיעוט.
<גיל הראבן: אני אציג ברשות
<גיל הראבן: כם דוגמאות אחדות וכולן תחת כותרת אחת, הכותרת היא, מה מרגיש הציבור, או נכון יותר, איזה רגשות מסוגל הציבור לבטא.
<גיל הראבן: כמעט מדי יום אני שומעת מאנשים שהם בדיכאון.
<גיל הראבן: אני משערת שאני לא היחידה ששומעת את זה.
<גיל הראבן: אתם שואלים אדם לשלומו ואם התשובה איננה "סבבה", סביר מאוד שהיא תהיה "דיכאון", לפעמים גם "דיכאון היסטרי".
<גיל הראבן: "מה המצב?
<גיל הראבן: דיכאון היסטרי".
<גיל הראבן: דומה שאין סביבנו עוד אנשים מדוכדכים, עגמומיים, עצובים, נכי רוח, שפופי רוח ושאיש גם לא מתענה ביגון.
<גיל הראבן: כולם בדיכאון.
<גיל הראבן: בתוך דלות הלשון, הדבר המדאיג באמת שקורה, זה שאובדים לנו הסולמות, האבחנות והדקויות, ואובדן הסולמות הוא בעיניי עניין שיש לו השפעה ניכרת על השיח הציבורי.
<גיל הראבן: באין אבחנות, באין סולמות, באין דקויות, השיח שלנו נעשה גס, מוקצן ודיכוטומי.
<גיל הראבן: דיכאון או סבבה.
<גיל הראבן: אין אפשרות אחרות.
<גיל הראבן: רק למשל, לעיתים נדירות מאוד אנחנו שומעים ממישהו שהוא עבר חוויה מביכה, חוויה מצערת, חוויה בלתי נעימה.
<גיל הראבן: במקום זה אנשים חוזרים ומספרים לנו שהם עברו חוויה טראומטית, בין אם זה פיגוע, שיחה עם הבוס, שיעורי בית קשים במתמטיקה.
<גיל הראבן: הכול טראומה.
<גיל הראבן: כשכל מצוקה מתוארת כטראומה, ברור גם שכל מי שגורם לנו מצוקה ולו מצוקה קלה מאוד, נתפס מייד כאויב, כפושע.
<גיל הראבן: ברור לגמרי כי הוא גרם לנו לטראומה.
<גיל הראבן: בדומה לכך, נדיר היום למצוא בשיח הציבורי שלנו אבחנה בין למשל חשש קל, קורטוב של דאגה, דאגה קלה, דאגה מטרידה, פחד, בהלה, שלל רגשות שכל אחד מהם מזמין למעשה תגובה אחרת, מתכנס היום לאבחון אחד: חרדה.
<גיל הראבן: זה חרד ממלחמה וההוא עמד בבוקר מול הראי והוא חרד מכך שקו השיער שלו הולך ונסוג.
<גיל הראבן: אנשים חרדים, אנשים שמכירים רק את החרדה, את ה"אני ממש בפאניקה" או את המשפט הידוע, "יש פה היסטריה", ברור שהם מגיבים זה על זה בלי פרופורציה.
<גיל הראבן: דוגמא אחרונה אולי תחת אותה כותרת של מה מרגיש הציבור.
<גיל הראבן: הרושם הוא שחלק גדול של הציבור שרוי בהלם מתמשך וחש שהעולם סביבו מהמם אותו.
<גיל הראבן: הוא מהמם אותו עד כדי כך שקשה לו לומר משהו משמעותי על מה שקורה מסביב.
<גיל הראבן: הביקור באושוויץ מהמם, מסיבת בת המצווה, גם היא הייתה מהממת.
<גיל הראבן: נשאלת השאלה באמת לאיזה עומק או לאיזו דקות אפשר לצפות בשיח בין אנשים המומים.
<גיל הראבן: עיקרו של דבר או אם תרצו, קיצור מנהלים, חשוב אולי להבין שדלות לשון איננה בעיה אסתטית כמו שלשון עשירה איננה סתם לבוש להתנאות בו.
<גיל הראבן: לשון היא כלי שדרכו אנחנו חווים את המציאות ובונים את המציאות, ולשון היא גם הגשר שלנו אל הזולת, אל נפש הזולת.
<גיל הראבן: אני נוטה להאמין שדלות לשון היא שעומדת לא פעם מאחורי אבחנות קיצוניות, שיח טיפשי, שיח שטחי ותקשורת דלה בין בני אדם.
<גיל הראבן: זכינו ואנחנו חיים בעברית.
<גיל הראבן: זכינו ולרשותנו עומד עושר של 3,000 שנה.
<גיל הראבן: זכינו באושר ולכן קשה מאוד להבין למה רבים כל כך חיים בדלות.
יצחק הרצוג: שכחת את "דרמה", "חדשות הכי דרמטיות", "פריצת דרך דרמטית", הכול גם דרמה.
<משה בר-אשר: תדבר עכשיו בבקשה המזכירה המדעית של האקדמיה, רונית גדיש.
<משה בר-אשר: היא תתמקד ברשות הציבור, נדמה לי.
<רונית גדיש: בוקר טוב, אני רואה את עצמי קודם כול מורה ללשון.
<רונית גדיש: עשיתי את זה לא כל כך הרבה שנים, אבל עשיתי את זה באינטנסיביות ואני קודם כול מורה ללשון.
<רונית גדיש: אני רוצה מכאן לברך את המורים ללשון העברית שעמלים במשך כל השנה, עומדים מול התלמידים שהעברית שלהם היא מכל מיני רמות.
<רונית גדיש: יש בעיקר היום פרצופים שמחליפים את העברית ואת השפה בכלל, והם אלה שמתמודדים עם הנוער.
<רונית גדיש: אני חושבת שצריך גם לחשוב על הסגל החדש של המורים ללשון.
<רונית גדיש: אין היום מורים ללשון, אנשים שרוצים ללמד את המקצוע הזה.
<רונית גדיש: אם לא יהיו סוכני התיווך האלה, אנא אנו באים?
<רונית גדיש: האקדמיה בעצם מיום הקמתה שמה לה במרכז העיסוק שלה את נושא המחקר.
<רונית גדיש: מחקר שבא לידי ביטוי במפעל המילון ההיסטורי.
<רונית גדיש: על התשתית הזאת שהיא בעצם כל מה שממנו אנחנו יוצאים, נבנות החלטות האקדמיה בדקדוק למיניהן, כתיב, פיסוק, דקדוק וכיוצא בזה.
<רונית גדיש: בעשרים השנים האחרונות הצלחנו בשעה טובה לכנס את כל החלטות האקדמיה.
<רונית גדיש: הן נמצאות עכשיו נגישות לציבור באתר האקדמיה, בחוברות וכיוצא בזה.
<רונית גדיש: בעשור האחרון אנחנו מקדישים את מרב המרץ שלנו להפוך את אתר האקדמיה למרכז מידע מקוון שיש בו שפע באמת עצום של חומר שיכול לשרת גם כל אדם באופן פרטי, גם את המורים, ואכן בשנים האחרונות בעיקר סביב יום העברית אנחנו מקבלים יותר ויותר תמונות של מורים ומורות גם מבתי הספר היסודיים, גם מבתי הספר התיכוניים, המבקשים את עזרתנו להכין תוכניות ופעילויות בבתי הספר עם התלמידים, דברים שלוקחים את הנושא הזה של עברית מהעולם הפורמליסטי של כן, מה השורש של המילה, מה הבניין, מה הנושא, מה הנשוא של המשפט, לפעילות שמשלבת את הידע הלשוני עם העולם של העברית החדשה.
<רונית גדיש: למשל, אחד המיזמים שמגיעים אלינו, פונים אל התלמידים שהם יציעו חידושי מילים.
<רונית גדיש: דרך המיזם הזה התלמידים בעצם לא רק לומדים מה השורש, מה הבניין או מה דרך התצורה של איזושהי מילה, אלא הם מנצלים את הידע הזה של שורש ובניין, שורש ומשקל, צורנים סופיים לבנות בעצמם מילים בעברית, להבין את המבנה הפנימי של העברית.
<רונית גדיש: האקדמיה כיום שואפת להפוך בין יתר הפעילויות שלה, להקים בית למורים לעברית.
<רונית גדיש: אנחנו חושבים שיש באקדמיה גם הרבה מאוד ידע וגם הרבה מאוד אנשים שיכולים להעביר את הידע הזה ולהפוך את האקדמיה למשהו שדומה למכון דוידסון במכון ויצמן, שמוסד המדע המרכזי בארץ שנותן מהידע הבאמת מתקדם שלו גם לעולם החינוך.
<רונית גדיש: אנחנו חושבים שאנחנו יכולים לספק את המקום הזה שיכול להביא מורים, להעשיר אותם, להעצים אותם כמו שאומרים היום, ואנחנו בשיתוף פעולה עם משרד החינוך, מנסים להתקדם לכיוון הזה בייחוד על רקע זה שהיום 30% מתוכנית הלימודים היא בעצם נתונה למורים עצמם.
<רונית גדיש: האקדמיה יכולה לסייע למורים אף על פי שאנחנו לא משרד החינוך, להציע מיזמים שימלאו בתוכן מרתק בתחום חידושי המילים, בתחום המילונאות את ה-30% האלה שאנחנו היום צריכים למלא.
<רונית גדיש: אנחנו נשמח לשיתוף פעולה בהקדם.
<משה בר-אשר: אבשלום קור, אתה לא רצית לדבר בחום על ענייני העברית?
<אבשלום קור: אני אשמח לדבר.
<משה בר-אשר: בבקשה, דבר בחום.
<אבשלום קור: ראשית, יש לי העונג או הכבוד להיות בגוף שנותן את ההכשרה הרצינית ביותר לשדרנים.
<אבשלום קור: אין שום גוף כבר שנים שנותן שישים שעות הכשרה לאנשים לפני שהם מגיעים למיקרופון, אלא גלי צה"ל.
<אבשלום קור: אני כאן כנציג גלי צה"ל, כלומר זה גם הקורס וגם המעקב הצמוד מ-6 בבוקר עד 1 בלילה.
<אבשלום קור: אני מדבר עם כתבים לפני שידור, מעיר להם בעקבות שידור.
<אבשלום קור: כל אחד מהיושבים כאן יכול לומר את מספר הטלפון שלי שהוא גלוי.
<אבשלום קור: אני אשמח מאוד לקבל הערות שאומרים את שם השדרן ומה הוא אמר.
<אבשלום קור: לא צריך להסביר לי מה לא בסדר, אבל השידור נקרא "רשת", יש בו הרבה חורים, אז צריך לעזור לסתום את החורים.
<אבשלום קור: אשמח מאוד לקבל תיקונים.
<אבשלום קור: אם אנחנו בכנסת, אדוני יושב ראש הוועדה, אני מציע שני דברים שיכולים להיות בתחום העיסוק שלכם: אחד, לנסות שחברי הכנסת יחזיקו יומיים בלי להגיד "אוקי".
<אבשלום קור: הקדוש ברוך הוא ברא את העולם, הוא אמר, "טוב".
<אבשלום קור: אין הצדקה שבכנסת אנשים יגידו אותיות של אנגלית כדי להביע את חוות דעתם על המצב.
<אבשלום קור: הקדוש ברוך הוא, הוא ברא את העולם, הוא אמר, "טוב".
<אבשלום קור: למה אומרים פה "אוקי" בבניין הזה?
<אבשלום קור: יומיים לנסות.
<אבשלום קור: אם זה יצליח, יהיה גם יום שלישי לעניין ויהיה פעמיים כי טוב.
<אבשלום קור: עוד כשהיה יצחק נבון שר החינוך ודן מרידור שר המשפטים, השנה הייתה תש"נ, זה היה 100 שנה לוועד הלשון.
<אבשלום קור: ביקשתי שתהיה חקיקה לעניין השילוט בחוץ.
<אבשלום קור: אי אפשר להסתפק בכך שהכנסת מארחת אותנו, שזה יפה מאוד.
<אבשלום קור: זה חלום של הסבים שלי שנרצחו, לא זכו לו, ובכל זאת יש דברים מעשיים כמו שהשילוט בחוצות איננו בעברית.
<אבשלום קור: אני לא פוסל שמות לועזיים, אני לא פוסל אותיות לועזיות, אבל לא יתכן שיש ריבוי של אותיות לועזיות בחוצות.
<אבשלום קור: החוק שאז ביקשתי משני השרים הנכבדים האמורים לעשות ולא עשו דבר בעניין, היה שיהיה חוק שאומר שלא תהיה אות גדולה מן האות העברית בשילוט, זאת אומרת, אם בן אדם כותב "SONY", ליד זה יהיה כתוב באותו גודל אותיות – "סוני", בכל עניין שהוא.
<אבשלום קור: זה לא מונע את חופש הדיבור, זה לא פוגע בדמוקרטיה, בחופש ההבעה, אבל אנחנו מבזים את העברית בחוצותינו.
יעקב מרגי: זה יפגע בקופירייטרים.
<אבשלום קור: רעיונאי.
יעקב מרגי: הכוח שלהם יותר גדול משלנו.
<אבשלום קור: אני יכול להגיד לך בעניין הזה, אני לא רוצה לגזול את זמנם של אחרים.
<אבשלום קור: אני רוצה להגיד את תולדות עם ישראל בקצרה כפי שאני רואה אותו.
<אבשלום קור: היינו על אדמתנו, עזבנו את העברית, אחר כך איבדנו את אדמתנו.
<אבשלום קור: עברו 1,700 שנה, חזרנו אל העברית, רק אחר כך חזרנו לאדמתנו.
<אבשלום קור: הדוגמאות הן ממש גלויות.
<אבשלום קור: אנחנו מדליקים נרות שמונה לילות בשנה לכבוד החשמונאים.
<אבשלום קור: מדוע הן נעלמו?
<אבשלום קור: הן נעלמו כי במקום הבנים של מתתיהו, הבכור יוחנן והשלישי יהודה, אחרי שני דורות יהודה הוא יהודה אריסטובולוס, יוחנן הוא יוחנן הורקנוס.
<אבשלום קור: עזבנו את העברית, אחר כך איבדנו את אדמתנו.
<אבשלום קור: הייתה כנסת הגדולה.
<אבשלום קור: זה משנה א' של פרק א' במסכת אבות.
<אבשלום קור: יום אחד אין כנסת הגדולה.
<אבשלום קור: חכמי עם ישראל בארץ ישראל קראו לעצמם סנהדרין.
<אבשלום קור: בושה וחרפה.
<אבשלום קור: מי אני הקטן שאעיר לארזי הלבנון שעיצבו שיטה שהיא קיימה אותנו פזורים בכל העולם וחזרנו על - - - בזכות השיטה הזאת, ובכל זאת קשה לי שבפרק א' של מסכת אבות הלל אומר דבר אחד בעברית, משנה י"ב, דבר שני בארמית, משנה י"ג.
<אבשלום קור: לא הייתי שם.
<אבשלום קור: אני לא יודע מי היו הנסיבות, אני רק אומר שיש פה מה שבא להזהיר אותנו.
<אבשלום קור: אם מפעל הפיס ועיריית ירושלים הקימו היכל ספורט וקוראים לו "ארנה", אם מי שהיה מפקד חיל האוויר, ניהל אחר כך את אל על והקים חברת בת שנקראת "אפ", אמרתי לעולם ה-אפ, והוא באמת דגול מרבבה.
<אבשלום קור: לעולם לא אעשה לעם ישראל את כל הטוב שהוא הרעיף עלינו.
<אבשלום קור: אמרתי לו, למה אפ?
<אבשלום קור: הוא אמר לי, הפרסומאי אמר.
<אבשלום קור: אמרתי, מה הפרסומאי?
<אבשלום קור: היית מפקד חיל האוויר.
<אבשלום קור: הכבוד לעברית יכול להתחיל בבית הזה.
<אבשלום קור: כמו שאמרתי, גם חקיקה על שילוט, שחייבת להיות בו אות עברית, וגם שחברי הכנסת, הרי הגויים על סדר א-ב הם לא אומרים, ABC Order, הם אומרים Alphabetic Order.
<אבשלום קור: הם מכבדים אותנו, רק אנחנו לא מכבדים אותנו.
<אבשלום קור: שחברי הכנסתי יפסיקו לומר "אוקיי".
<אבשלום קור: עד כאן.
<אבשלום קור: תודה.
יעקב מרגי: רק את זה הם יפסיקו לומר?
<אבשלום קור: יש לי הרבה, אני חי את העניין יומם ולילה, ושיקראו את המחקרים של בר-אשר.
<משה בר-אשר: עובד האקדמיה, יהונתן רוסן ממן, הוא גם מורה במערכת החינוך וגיבש תוכנית מעניינת, כדאי שתשמע עליה, ויוסי, כדאי לשמוע מה שבחור צעיר עשה ביוזמתו.
<משה בר-אשר: יהונתן, הרשות נתונה לך.
<יהונתן רוסן-ממן: תודה רבה.
<יהונתן רוסן-ממן: זה כבוד גדול לשבת כאן.
<יהונתן רוסן-ממן: אני אתחיל בכך שדבר בהוראת כל שפה הוא הוראת האוצרות התרבותיים של אותה שפה, בד בבד עם הוראת הדקדוק והוראת הלשון.
<יהונתן רוסן-ממן: פה בארץ הועמדה הוראת הלשון על איזשהו מינימום דקדוקי שהוא באמת הכרחי והוא באמת חיוני, אבל התחושה היא שהעברית איננה זוכה למעמד הראוי לה כמקצוע ראשי שאפשר להרחיב בו להיקף של 5 יחידות לימוד תוך התעמקות בטקסטים היסודיים של תרבותנו כקומה נוספת על גבי הידע הדקדוקי, על גבי הבנת הנקרא.
<יהונתן רוסן-ממן: אם בצרפת נלמדים בנזק, דקרט ולשון צרפתית בחדא מחתא, שזורים כמעשה חושב, לא תהא כוהנת כפונדקית?
<יהונתן רוסן-ממן: המגנה העל האזורית המוצעת נועדה בראש ובראשונה לאפשר לימודים לפי האסכולה הראשונה שהזכרתי, של אלפרד נורת' וייטהד, למעוניינים בכך.
<יהונתן רוסן-ממן: מה התוכנית?
<יהונתן רוסן-ממן: תלמידי כיתות י' יגיעו אלינו ללמוד ספרות עברית, היסטוריה של עם ישראל, מחשבת ישראל או פילוסופיה עברית על בסיס מיומנויות לשוניות טקסטואליות, הרמנויטיות במסגרת 30% הערכה החלופית מתעודת הבגרות.
<יהונתן רוסן-ממן: בכיתה י"א ימשיכו המעוניינים בכתיבת עבודות גמר בעברית בהיקף של 5 יחידות לימוד לפי המודל התלת שלבי של רנזולי.
<יהונתן רוסן-ממן: בכיתה י"ב יודרכו הממשיכים במגמה כיצד לשמש עוזרי הוראה ועוזרי מחקר בבתי הספר שלהם ברוח פרוייקט ברקן.
<יהונתן רוסן-ממן: מהניסיון שלי כמורה גם בבתי ספר למחוננים וגם בבתי ספר תיכוניים, יש ביקוש לדבר כזה.
<יהונתן רוסן-ממן: במשך שנתיים הנחיתי קבוצות של תלמידים מצטיינים בכיתה י' בכתיבת עבודות חקר בין תחומיות בבתי הספר "נווה שמואל" ו"דרך אבות" של אורט תורה באפרת.
<יהונתן רוסן-ממן: דוגמא לנושאים שנחקרו: לשון שירת ספרד, חקר תרגומי גטא לעברית, תחביר ככלי עזר פרשני להבנת המקרא.
<יהונתן רוסן-ממן: מגמה על אזורית בחסות המוסד העליון לחקר השפה העברית גם תקנה מיומנויות יסודיות חיוניות בשפה העברית למי שמעוניין בכך.
<יהונתן רוסן-ממן: היא גם תקנה מיומנויות מחקריות אקדמיות והיא תעמיד דור המשך של אקדמאים, של חוקרים במדעי הרוח בכלל, לא רק בעברית, והיא גם תהיה מעט המחזיק את המרובה ותסלול את הדרך למגמות עבריות נוספות אולי בכל רחבי הארץ.
<יהונתן רוסן-ממן: בעניין שותפינו לדרך, אז קודם כל התוכנית הובאה לידיעתו של המפמ"ר היושב כאן וקיבלה את ברכתו, אם יורשה לי לומר.
<יהונתן רוסן-ממן: היא מלווה מבחינה פדגוגית על ידי שני מוסדות חינוכיים חשובים: בתי הספר "אופק" ו"אפיקים" למחוננים, "אופק" בירושלים, "אפיקים" בגוש עציון, וכן צריך להדגיש שהתוכנית שהתבצעה ב"נווה שמואל" ו"בדרך אבות" התבצעה אז בליווי הצוות הפדגוגי שם, ולעניות דעתי ואני באמת לא אומר את זה כנחתום המעיד על עיסתו, כי זאת לא עיסתי, זה פרויקט של הרבה נחתומים, אני חושב שמה שהתבצע שם מעיד על כך שיש ביקוש, יש פוטנציאל ואולי יהיה כאן דבר בעיתו.
<משה בר-אשר: נמצאים פה חברי הדוקטור בדרך, פרופ' עלי וטד, חברי מימי הלימודים באוניברסיטה, ובכריה.
<משה בר-אשר: בבקשה, אני נותן לכל אחד מכם, נתחיל בבכריה ואחר כך עלי.
<יסמין בכריה: שלום לכולם, שמי יסמין בכריה.
<יסמין בכריה: לשפה העברית יש מקום מאוד מיוחד בחיי.
<יסמין בכריה: אני התחנכתי בתוך מערכת חינוך יהודית כערבייה מוסלמית וזה עיצב את הזהות שלי בכל מישור שהוא.
<יסמין בכריה: במהלך שנות לימודיי בתיכון הבנתי שהשפה הערבית היא דווקא פחות מונגשת ופשוט הלכתי עם מה שהיה שם, עם העברית.
<יסמין בכריה: כשסיימתי, הבנתי שבעצם כחלק מהרעיון אולי לצמצם פערים, זה לנסות לקדם את הדיאלוג בתוך המרחב המשותף, אז אני מגשרת במקצועי ואין ספק שלשפה העברית ובכלל לשפה יש השפעה ישירה גם על השיח שלנו כאן בתוך החברה הישראלית.
<יסמין בכריה: אני שמתי לב משיחות שלי גם עם מכריי וגם עם אנשים אחרים שאני פוגשת, שהשפה העברית כפי שנלמדת כיום במערכת החינוך הערבית היא לא מספיקה לדעתי, מה שהוביל אותי בעצם לפתח איזושהי תוכנית שנקראת "שפה בחברה", "אילורא אלשמעיה", את זה עדיין לא היה לכם ביום לעברית, במטרה באמת לתת יותר כלים ולהעשיר את השפה בקרב תלמידים שסיימו בית ספר והם עדיין לא מספיק חזקים בשיח העברית.
<יסמין בכריה: הם עדיין מאוד מתקשים, אוצר המילים שלהם הוא דל.
<יסמין בכריה: גיל קודם דיברה על כך שדלות השפה הרבה פעמים גם פוגעת באינטראקציה שלנו והיא בעצם מהווה גשר, אז כחלק מהרעיון באמת ליצור גשר, אני פיתחתי את התוכנית הזאת שנקראת "שפה בחברה" ואני באמת חושבת שאם אנחנו כבר חושבים על חידוש של מילים בעברית, אז אולי כדאי כן לקשר את זה ולמצוא איזושהי זיקה גם למילים שלקוחות מהתרבות הערבית או למילים שהן מילים ערביות בעצם.
<משה בר-אשר: רק סליחה, יושב הראש נקרא ויחזור מייד.
<משה בר-אשר: הוא מתנצל שהוא צריך לצאת.
<יסמין בכריה: מה שבעצם אמרתי, זה שעל מנת שנוכל להשתמש בשפה, להנגיש אותה גם לקהילות ערביות ולראות בה באמת כאיזשהו אמצעי מחבר, מגשר, שמאפשר לנו כאן בתוך החברה הישראלית ליצור קשרים ויחסים וחיבורים, אנחנו כן צריכים למצוא איזושהי זיקה גם למילים שהן לקוחות מהשפה הערבית.
<יסמין בכריה: אני יכולה לומר שמהניסיון שלי, התכנים שמועברים כיום גם בבתי ספר שהם יהודיים וגם בבתי ספר ערביים הם לא מספיקים וצריך למצוא אולי איזשהו אפיק שהוא בלתי פורמלי או איזושהי תוכנית שתעשיר גם את העברית המדוברת, כי אני מכירה הרבה אנשים שהם מאוד מנסים ומשתדלים מאוד לדבר בשפה גבוהה עד שהיא הרבה פעמים גם לא מובנת, אז צריך לאותם קהלים שפחות דוברים את השפה הערבית שהיא לא שפת האם שלהם, אז צריך למצוא איזשהו דיסוננס לשמור על השפה העברית, כי אני חושבת שהיא מאוד חשובה כאן, כי מה לעשות, עדיין יש פה רוב ויש פה מיעוט, אבל כן ליצור אפיק שמצליח להביא לידי ביטוי את המיעוט שמתגורר כאן.
<משה בר-אשר: עלי ותד הוא חוקר חשוב של הלשון העברית.
<משה בר-אשר: ספר שלו על העברית מימי הביניים יתפרסם באקדמיה ללשון בקרוב ואני מזמין אותו לדבר.
<עלי ותד: שלום אדוני.
<משה בר-אשר: שלום עליך.
<עלי ותד: באתי לשמוע אותך.
<עלי ותד: סלח לנו, כי אנחנו רצים מוועדה לוועדה, אבל באנו לכבד אותך.
<עלי ותד: תודה לפרופ' בר אשר, גם לחברי הכנסת עיסאווי ומאיר כהן.
<עלי ותד: בהמשך גם לדבריה של יסמין ובניגוד ליסמין, אני התחנכתי ולמדתי בבית ספר ערבי גם את היסודי ועל יסודי וחטיבת הביניים, אבל למדתי באוניברסיטה העברית בירושלים את התואר הראשון ואת התואר השני בלשון עברית ואת התואר השלישי באוניברסיטת תל אביב גם בלשון העברית.
<עלי ותד: כתבתי את הדוקטורט שלי על המילונאות העברית על פי נוסח שומרון ועל סמך כתבי יד, בהנחייתו של פרופ' טל.
<עלי ותד: אני רוצה להתייחס דווקא לעברית בקרב ערביי ישראל.
<עלי ותד: קודמתי הסופרת אמרה שיש דלות בעברית.
<עלי ותד: אני חושב שהדלות הזאת שמצויה בתוך החברה הישראלית היא גם משליכה על החברה הערבית והדלות של התלמידים הערביים בוגרי מערכת החינוך הערבית, העברית שלהם היא דלה כי היא מושפעת מהעברית המדוברת.
<עלי ותד: העברית הכתובה, העברית הספרותית לא מקבלת מספיק הזדמנות בלמידה בבתי הספר.
<עלי ותד: שני תפקידים נוספים שיש לי כראש המכון האקדמי ערבי לחינוך, שמכשירים מורים ערביים גם לעברית בבתי ספר ערביים, אנחנו עושים הרבה מאמצים כדי שיהיו מורים טובים, אבל המערכת מכניסה מורים שהם גם לא הוכשרו במוסדות בצורה סדירה, אלא בדרכים עקיפות, שלמדו במוסדות אחרים ועשו תעודת הוראה בעברית בצורה מהירה והם נקלטים ללמד בתוך המערכת.
<עלי ותד: הדבר זה יוצר בעיה בקרב הבוגרים הערביים מבחינת העברית, כי בעיניי העברית היא כלי נכון וחשוב וחיוני מאוד להשתלבות של הבוגרים הערביים גם בהשכלה האקדמית במדינה, ההשכלה הגבוהה, גם בחברה הישראלית בכלל.
<עלי ותד: בלי העברית הם לא יכולים להשתלב נכון, אבל בו זמנית, אם אנחנו לא מחזקים את שתי השפות ביחד, אם אנחנו לא מחזקים את שפת האם, השפה הנוספת, השפה השנייה שלומדים אותה, העברית, היא לא תהיה חזקה כל עוד שפת האם היא חלשה, לכן צריכים לחזק את שתי השפות ביחד ואז אנחנו יוצרים בוגרים טובים.
<עלי ותד: אני חושב שהיום אחד החסמים העומדים בפני הבוגרים הערביים בהשכלה הגבוהה, זו העברית.
<עלי ותד: לדעתי, לא רק משרד החינוך, גם האקדמיה צריכה לתת את הדעת על הנושא הזה, כי היום ערביי ישראל הם בערך 25% מכלל אוכלוסיית המדינה.
<עלי ותד: המדינה משקיעה המון תקציב בתקופה האחרונה בהשכלה הגבוהה כדי להנגיש את החברה הערבית וגם את החברה החרדית להשכלה הגבוהה, והחסם החשוב ביותר היום שעומד בפני הבוגרים הערביים הוא העברית, לכן צריך לתת מקום לשיפור העברית בכל מיני אמצעים שאני לא חושב שאנחנו נדבר עליהם כאן, אבל חשוב להקים צוות והאקדמיה צריכה להוביל אותו.
<עלי ותד: האקדמיה ללשון צריכה להוביל את הצוות הזה, איך לשפר את העברית של הערבים בישראל כדי שתהיה להם הנגשה נכונה להשכלה הגבוהה במדינת ישראל.
<עלי ותד: אחד הדברים שאני רוצה לציין אותו, לחייב 5 יחידות עברית, 2 לדעתי, אני אומר את זה לדעתי הצנועה, שהתוכנית של העברית על הרצף, להתחיל בגן, ללמד אותם עברית, היא לא נכונה, היא לא תביא לתוצאות טובות, כי צריך להתחיל בכיתה ג' או בכיתה ד'.
<עלי ותד: קודם כל לבסס את הערבית, לבסס את שפת האם ואחר כך להתחיל את השפה השנייה.
<עלי ותד: היום במשרד החינוך יש שתי תוכניות שפועלות והן לדעתי תוכניות טובות, אבל צריך לשפר אותן, תוכנית אחת שנקראת "יהיה בסדר" , שמשלבים מורים יהודים לבתי הספר הערביים ללמד עברית מדוברת, לחזק את העברית.
<עלי ותד: זה צעד נכון, אבל לא נבחרים המורים הנכונים ללמד, לא בוחרים מורים ללשון אלא כל מי שיש לו B.A. והוא יהודי, קולטים אותו ללמד את השעה או השעתיים האלה, תוספתיות.
<עלי ותד: זה מבורך, אבל צריך לשפר אותו.
מאיר כהן: זה מתחיל בכיתה ג', נדמה לי.
<עלי ותד: "יהיה בסדר" מתחיל בכיתה ז' עד ט' והתוכנית השנייה של קרן אברהם שנקראת "עברית בסלאם" מתחילה מכיתה ג' עד ו', אז שתי התוכניות האלה פועלות והן טובות, אבל צריך לשפר אותן.
<עלי ותד: צריך לדאוג שהמורים יהיו בוגרי חוגים ללשון.
<משה בר-אשר: ידידי עלי, תודה רבה.
<משה בר-אשר: חברי הכנסת שכיבדו אותנו מבקשים את רשות הדיבור.
<משה בר-אשר: פריג', בבקשה.
עיסאווי פריג': ברכות על הכינוס, פרופ' בר-אשר ולכל הנוכחים.
עיסאווי פריג': אני למען האמת רוצה לספר סיפור חיים.
עיסאווי פריג': אני בוגר האוניברסיטה העברית.
עיסאווי פריג': סיימתי כלכלה וחשבונאות.
עיסאווי פריג': הייתי עובר את המבחנים תמיד בין 60 ל-70, בקושי.
עיסאווי פריג': כשסיימתי ויצאתי לשוק העבודה, והכרתי את האנשים, גיליתי שאני לא הבנתי כלום, רק הלכתי לבחינות, למדתי בעל פה את השאלות והתשובות והצלחתי.
עיסאווי פריג': חשבתי לעצמי שאני מבין מה שכתוב.
עיסאווי פריג': יצא שאני "אאוט".
עיסאווי פריג': הערבי, חברים, השפה היא החסם הראשון להישגיות שלו באוניברסיטאות, וכשהוא עובר, הוא עובר כמו ילד קטן שלומד את החומר והולך לבית הספר.
עיסאווי פריג': לפני שבוע יצאו תוצאות של לשכת עורכי הדין.
עיסאווי פריג': 34% עברו.
עיסאווי פריג': ניגשו לבחינה 2,730 תלמידים, מתוכם 450 ערבים.
עיסאווי פריג': מתוך הערבים לא הגיעו ל-20 איש, מעבר.
עיסאווי פריג': ישבתי שבוע שעבר עם מרצה שהכשיר את התלמידים לבחינות.
עיסאווי פריג': אמר, אני המום.
עיסאווי פריג': אמרתי לו, איך אתה מסביר את זה?
עיסאווי פריג': אומר, עיסאווי, אני אגיד לך בכאב, הסטודנט הערבי חושב שהוא מבין את השפה.
עיסאווי פריג': הוא לא מבין אותה.
עיסאווי פריג': אני אומר לי, למה אתה אומר את זה?
עיסאווי פריג': הוא אומר לי, בעורך דין חילקו את הבחינה לשלושה חלקים, חלק מהותי, חלק מנהלתי וניסוח, 15 נקודות.
עיסאווי פריג': הכול שיטה אמריקאית, 85 נקודות, ה-15 ניסוחי אתה צריך לכתוב.
עיסאווי פריג': הערבים בכתיבה קיבלו הכי הרבה.
עיסאווי פריג': באמריקאי נפלו.
עיסאווי פריג': תבינו חברים, כשניסחו קיבלו בממוצע יותר מ-10 ו-12 נקודות מה-15.
עיסאווי פריג': למה נפלו?
עיסאווי פריג': כי פרק הזמן שהיה עבור כל שאלה, ואתה קורא את החומר, לא הספיקו לעכל את החומר.
עיסאווי פריג': אני הבאתי את הדוגמא האישית.
עיסאווי פריג': שלושה דברים אני אגיד.
עיסאווי פריג': בבית יש לי "יס".
עיסאווי פריג': אין לי צלחת.
עיסאווי פריג': "יס" ו"הוט" אצל הערבים כמעט ולא קיים.
עיסאווי פריג': בכל ישוב יש מאה איש, חמישים איש.
עיסאווי פריג': הילדים שלי יודעים לדבר עברית מגיל 7-8 והם טובים ברמת שפת אם בזכות "יס" ושהם צופים בתוכניות ב"הוט" ו"יס", בתוכניות הלימודיות, אבל אצל 95% מהערבים, צלחות וחיים על תוכניות של סעודיה וקטאר וכל התוכניות הערבית ועלי יודע, אז יש נתק.
עיסאווי פריג': הדבר השני והאחרון, אני אסכם.
עיסאווי פריג': ד"ר עלי, לא יכול להיות מצב שהמורים והמורות שמלמדות עברית בבתי הספר, צריך שהילד יתקן אותן.
עיסאווי פריג': רמת המורות שבאות ללמד, סליחה על המילה, אני לא רוצה להשתמש במילים לא במקום.
עיסאווי פריג': זה לא מורה.
<עלי ותד: כן, לא כולם.
עיסאווי פריג': נכון, לא כולם.