GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איתן ברושי: היה דיון עם המורים ביום ההוקרה למורים, ואני שאלתי אם אנחנו יודעים להגדיר מהי דמות הבוגר שאליה אנחנו שואפים.
איתן ברושי: אני חושב שבשאלה הזאת של ההוקרה וההערכה לדורות שלפנינו, ואמנון, לסיפור שלך ולסיפורים נוספים, האם יש לזה דור המשך, חס וחלילה לא דור שצריך ליפול בשבי או להיפגע, אבל דור שמוכן לחרף את נפשו.
איתן ברושי: כשאני פוגש י"א-י"ב ואני פוגש אותם הרבה, בשבוע הבא אפגוש 1,500 בני י"ב של התנועה הקיבוצית והמושבית במסע הגדול לקראת הגיוס, אני אומר להם שבסוף י"א-י"ב זה השלב של הבגרות, עם כל הכבוד למבחנים.
איתן ברושי: בעצם זה צומת של שני מצבים משמעותיים: אחד, היכולת לבחור ולהיבחר, והדבר השני, הזכות והחובה לשרת ולהגן על מה שאתה בוחר.
איתן ברושי: אנחנו פעם ראשונה אומרים להם, לבני 18, אתם הולכים לקלפי, אתם בוחרים ראש רשות.
איתן ברושי: עכשיו זה פופולארי, ראש רשות.
איתן ברושי: ראש רשות או את הממשלה ואת הכנסת, אבל אתם גם הולכים לשרת, בעינינו שירות משמעותי, לא רק שירות, ומוכנים להגן על מה שאתם בוחרים, על מה שיהיה פה.
איתן ברושי: גם לקבוע מה יהיה פה וגם להילחם ולהיאבק על כך.
איתן ברושי: אני חושב שהנקודה הזאת של ירידה במוטיבציה, אם היא קיימת וכנראה שקיימת, ועם הירידה בהתגייסות ליחידות היותר קשות עד כדי כך שיש צורך בהטבות כספיות די מפליגות כדי להביא את האנשים ממקום למקום, היא אומרת שיכול להיות שאנחנו צריכים לבחון האם אנחנו פועלים נכון, מעבר להתרגשות מהסיפור האישי, ולכן אני חושב שההוקרה המרכזית היא ביכולת לשמור על מה שהושג במחיר כבד.
איתן ברושי: הדבר השני, גם בכנסת צריך לומר, האם זאת המדינה שעליה נלחמנו והאם זאת המדינה שלמענה נפצענו וישבנו בשבי, אמנון.
איתן ברושי: האם זאת המדינה שאליה התפללנו מאז הקמתה ועד היום?
איתן ברושי: מותר לי בכנסת, פה, למנהיגות ולמי שעומד בראש המדינה, קחו בחשבון שנלחמנו על המדינה כדי שתהיה יותר טובה מזאת שיש לנו היום.
איתן ברושי: אלה שני הדברים, החינוך והנוער והנכונות להמשיך בדרך גם במחיר שמחייב הקרבה כדי לשמור פה על מדינה ולקיומה וביטחונה, בעיניי גם יהודית ודמוקרטית, והדבר השני לומר מכאן, מהכנסת ל-120 הנבחרים ולממשלה, קחו בחשבון שהושקע כאן מאמץ אדיר.
איתן ברושי: רק השבוע דיברנו על אמירתו של טראמפ בנושא ירושלים.
איתן ברושי: אנחנו זוכרים את פורצי הדרך ומגיני ירושלים ולוחמי ששת הימים בראשות יצחק רבין ז"ל.
איתן ברושי: מותר לכם להגיד למנהיגים, תתנהגו כמו שצריך, אתם עומדים בראש מדינה שאנחנו נלחמנו עליה, תדאגו שתהיה יותר טובה.
יעקב מרגי: אין ספק, ואנחנו במאמצים יחד לשמור עליה וגם לשפר אותה עד כמה שאפשר.
יעקב מרגי: אתמול אמרתי באחד הנאומים, חכמים היזהרו בדבריכם שמא תחובו חובת גלות.
יעקב מרגי: המשנה והאבות אומרת, שמא יבואו תלמידים וישתו מהמים הרעים.
יעקב מרגי: אני מצטרף לקריאה של חבר הכנסת ברושי.
יעקב מרגי: אני חושב שהבית הזה חייב לשמש דוגמא.
יעקב מרגי: השיח בבית הזה מחלחל לשכבות נוספות בחברה והשיח בבית הזה מתקיים כפי שאתם שומעים אותו כאן, ואם זה היה דיון יותר עמוס בחברי כנסת, באותה מידה, שיח מכובד ואין שום סיבה שבמליאה הוא לא יתנהל גם בצורה הזו, ואני מצטרף לקריאה שלך.
יעקב מרגי: מיכה שוורץ, אנחנו רק מבקשים לא להאריך בדברים כי אנחנו רוצים לסכם את הדיון בשעה 11:00 בדיוק.
יעקב מרגי: יש דיון נוסף.
<מיכאל שוורץ: כמו שציינת אדוני, לי קוראים מיכה שוורץ.
<מיכאל שוורץ: בכ"ט בנובמבר 1947 אני הייתי במחנה עקורים בפולניה.
<מיכאל שוורץ: גם הוריי נפגשו אחרי המלחמה.
<מיכאל שוורץ: ב-49' אנחנו עלינו לארץ באונייה "עצמאות" והגענו לשער עלייה, מעברת יבניאל, ומהמעברה הגענו למושב שדמות דבורה שבה אני גר עד היום.
<מיכאל שוורץ: את הסיפור של אמנון אני מכיר.
<מיכאל שוורץ: אני הייתי בין הצוות שהוביל את ה"ללכת בשבי בשביל ישראל" וגם שמעתי אותך בדרך ואני ממשיך עם הפרוייקט הזה גם, "צועדים ומצדיעים".
<מיכאל שוורץ: זה ההמשך של אותו פרוייקט שהוא נושא חינוכי בתחום של ילדי ישראל.
<מיכאל שוורץ: אני רוצה לומר לכם שירייה אחת או צרור אחד משנה את החיים של כולנו.
<מיכאל שוורץ: בשנייה אחת כשאתה חוטף צרור או חוטף כדור בגוף, משנה לך את כל החיים.
<מיכאל שוורץ: ממ"מ צעיר וחזק ועם כושר מצוין ועם הרבה כוח אתה נהפך לשבר כלי, לא יכול לנשום, לא יכול לזוז, בהתאם לפציעה.
<מיכאל שוורץ: כששכבתי בבית החולים, הייתה לי החלטה שאני לא אשאר נכה.
<מיכאל שוורץ: הפציעה שלי הייתה די קשה, גם התרסקה לי יד וגם חזה, נכנס לי כדור בחזה וחוט שדרה, כל מיני כאלה דברים, אבל אני החלטתי שאני מהדבר הזה לא אצא נכה.
<מיכאל שוורץ: כשיצאתי מבית החולים והיד שלי נשארה מקובעת בצורה מסוימת, איתן בטח מבין מה שאני אגיד, הלכתי לרפת, היינו מושבניקים, שמתי חבילת חציר על האצבעות ובכוח שמתי אותה בשביל שהיד שלי תתיישר.
<מיכאל שוורץ: המשך השירות שלי, גם אני לא כמוהו אבל בצורה אחרת, המשכתי עוד עשר שנים בצבא.
<מיכאל שוורץ: גם אני עשיתי פו"מ ארוך.
<מיכאל שוורץ: כשהשת
<מיכאל שוורץ: חררתי נרתמתי לעניין של ארגון נכי צה"ל ושימור המורשת והעברת הנושאים לתלמידים.
<מיכאל שוורץ: בארץ נורא מקובל שאנחנו עושים ימי זיכרון לחללים, לנופלים, וזה דבר חשוב מאין כמוהו, אבל אנחנו, העם או הקבוצה של ה-52,000 נכי צה"ל, ממלחמת השחרור עוד חיים בינינו אנשים כאלה, ועד ימים אלה ממש, מספרים את הסיפור שלנו בגוף ראשון.
<מיכאל שוורץ: אנחנו באמת בכל העצרות, בכל הדברים, "הוא היה נער חמד, בלורית".
<מיכאל שוורץ: הכול.
<מיכאל שוורץ: אנחנו מספרים את הסיפור שלנו בגוף ראשון וזו החשיבות של העניין הזה.
<מיכאל שוורץ: הקשר שלנו, המגע שלנו עם תלמידים, עם אנשים, ומעבירים את הסיפור.
<מיכאל שוורץ: פתאום גם אני מתוודה להמון.
<מיכאל שוורץ: אני ביום ההוקרה, ב-30 בנובמבר נפגשתי עם מאה וחמישים ילדים בבית ספר גולדווטר באילת וסיפרתי את הסיפור וקצת הרחבתי.
יעקב מרגי: מי היה יוזם המפגש הזה?
יעקב מרגי: זה וולונטרי?
<מיכאל שוורץ: אדוני, אני רוצה לומר לך שיום ההוקרה שאתם, כנסת ישראל או הממשלה החליטה עליו, יצרה הדים מצוינים.
<מיכאל שוורץ: זה מסוג הדבר שהחלטה אחת קטנה יוצרת גל ענק.
<מיכאל שוורץ: כל שנה היה מקובל שלקראת יום העצמאות נפגשים נכי צה"ל עם תלמידי בית הספר.
<מיכאל שוורץ: מאז שהוחלט על יום ההוקרה, הדבר הזה עבר ליום ההוקרה ויש גוף בארגון נכי צה"ל שמרכז את כל הנכים ומשבץ לבתי ספר.
<מיכאל שוורץ: משרד החינוך מרכז את כל בתי הספר.
<מיכאל שוורץ: מאחר והפרוייקט של שביל ישראל שאנחנו הולכים ומצדיעים, זה פרוייקט שאני יזמתי אותו והולכתי אותו, אני כל שנה משתדל להיות בסוף שלו.
<מיכאל שוורץ: היום שביל ישראל נהיה פופולארי, אבל שביל ישראל מתחיל בתל דן ומסתיים באילת, בגשרון שם, בסוף.
<מיכאל שוורץ: אני כל שנה משתדל ללכת את הגשרון עם הילדים, שנה שעברה עם המכינה של באר אורה, השנה עם גולדווטר ובית ספר רבין ועוד קבוצה של שוטרים ממשטרת ישראל, ופגישה עם נכים לאורך הדרך.
<מיכאל שוורץ: פתאום הילדים, הנוער הנפלא הזה מתוודה לדברים שלא ידעו קודם.
<מיכאל שוורץ: אני חושב שהנושא הזה שמעבירים ופוגשים אנשים הוא מאוד חשוב.
<מיכאל שוורץ: אני רוצה לגעת בעוד נקודה.
<מיכאל שוורץ: אמנון ציין את הכוח של אשתו על ידו.
<מיכאל שוורץ: לצערי לא כל נכי צה"ל שרדו את מה שיכולים להגיד, "אשתי הייתה לידי ועם הכוח".
<מיכאל שוורץ: נדמה לי שבשבילי זה גם יום מאוד מיוחד היום שאנחנו יושבים בכנסת.
<מיכאל שוורץ: אני רוצה לספר לכם שאני התחתנתי עם האחות שטיפלה בי והיום זה יום החתונה שלך.
<מיכאל שוורץ: היום אנחנו חוגגים חמישים שנה, אז גם לאחיות שמטפלות בנו יישר כוח.
יעקב מרגי: אני חושב שסיימת בדבר חשוב וטוב.
יעקב מרגי: אתה רמזת על כך, לא כל סיפור הוא דומה.
יעקב מרגי: בדיונים שקיימתי בקדנציה הקודמת בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, הלומי הקרב לא שורדים את חיי הנישואין.
יעקב מרגי: חלקם הגדול לא שורדים וחשוב שייאמר, חשוב שניתן את דעתנו על כך.
<שושי שפיגל: בוקר טוב, אני שושי שפיגל, אני מפקחת ארצית על החינוך החברתי-קהילתי, מינהל חברה ונוער, משרד החינוך.
<שושי שפיגל: נמצאים פה שותפים רבים שיחד איתנו חוו כדי שיום ההוקרה לפצועי צה"ל יהיה יום מאוד משמעותי בתוך מערכת החינוך.
<שושי שפיגל: חשוב לי לתת לכם סקירה.
<שושי שפיגל: קודם כול ברמה האישית, אני עדיין נרגשת.
<שושי שפיגל: אנחנו חשבנו על יום ההוקרה, אבל אנחנו בתוך שבועיים של הוקרה לפצועי צה"ל, גם עם החיבור כמובן לחודש כסלו והגבורה, אבל בעצם מערכת החינוך לקחה את היום הזה.
<שושי שפיגל: יש לנו הרבה ימי לוח במערכת החינוך, אבל היום הזה קיבל עוצמות מאוד ייחודיות וחשוב לי גם שחברי הוועדה יכירו וידעו.
<שושי שפיגל: קודם כול, לקראת יום ההוקרה לפצועי צה"ל שהוא יוזמה של תלמידים מחניכי תנועת בני עקיבא במחוז דרום, הם אלו שיזמו והתחילו את הרעיון הזה של עבודה חינוכית עם פצועי צה"ל ולאחר מכן כשהתקבלה החלטת הממשלה, בעצם היום הזה הפך להיות כמובן יום ממלכתי ומשרד החינוך הוציא חוזר מנכ"ל מאוד מסודר לקראת יום ההוקרה לפצועי צה"ל.
<שושי שפיגל: מלבד הנושא של חוזר מנכ"ל, גם שר החינוך נפתלי בנט שותף ביום הזה, הוא השתתף השנה בלוד בפעילויות.
<שושי שפיגל: מנכ"ל משרד החינוך, מר שמואל אבואב לקראת יום ההוקרה הוציא איגרת לתוך מערכת החינוך עם כל הנתונים וכל מערכי השיעור.
<שושי שפיגל: בנינו גיליון מיוחד שנקרא "על סדר יום".
<שושי שפיגל: יש את אתר יום ההוקרה שיש בו מערכי פעילות, סרטונים וכניסות רבות של צוותי חינוך ותלמידים.
יעקב מרגי: לאיזה שכבות גיל זה?
<שושי שפיגל: אנחנו מדברים על יסודי ועל יסודי.
<שושי שפיגל: 150,000 גלויות נכתבו על ידי תלמידי מערכת החינוך לפצועי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.
<שושי שפיגל: 7,500 תלמידים צעדו בשביל ישראל.
<שושי שפיגל: אני צעדתי בתל אפק.
<שושי שפיגל: הייתה חוויה מאוד מיוחדת של מפגש עם הפצועים על השביל, ומיכה ועוד חברים רבים פה מארגון נכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה היו שותפים.
<שושי שפיגל: התקיימו 200 מפגשים בתוך בתי הספר בצורה ממוסדת.
<שושי שפיגל: עשינו הרשמה כמעט שלושה חודשים מראש כדי שבתי הספר באמצעות רכזי חינוך חברתי יכירו את הפצוע לפני כן.
<שושי שפיגל: נערכו שיעורי הכנה בתוך הכיתות לקראת המפגשים עם הפצועים.
<שושי שפיגל: ארבעים קבוצות של תלמידים הגיעו לבתי לוחם.
<שושי שפיגל: היו משחקי ידידות מקסימים עם כיסאות הגלגלים.
<שושי שפיגל: מאוד מרגש היה.
<שושי שפיגל: אני יכולה לספר לכם, יושבים פה מכיניסטים מחצבה.
<שושי שפיגל: גם המכיניסטים שותפים, תנועות הנוער, חברה למתנ"סים.
<שושי שפיגל: אנחנו כמשרד החינוך תכללנו את כל העבודה הזאת.
<שושי שפיגל: כמובן מועצת תלמידים ארצית יצאה בקריאה לכל תלמידי ישראל לעשות ולהשתתף.
<שושי שפיגל: חשוב לי לציין שלאורך כל השנה כחלק מתוכנית הליבה לחינוך החברתי, שזה איזושהי שגרת עבודה שלנו, הנושא של פצועי צה"ל נמצא כעולם תוכן חברתי ערכי שבאמצעות המחנכים מעבירים אותו לכיתות.
<שושי שפיגל: יש תוכנית שנקראת "מגש הכסף" באמצעות לימודי ארץ ישראל.
<שושי שפיגל: מראיינים גם את הדור הלוחם, את דור תש"ח, אבל גם פצועי צה"ל.
<שושי שפיגל: אפשר להסתכל באתר של הספרייה הלאומית ולראות את כל הרעיונות האלה.
<שושי שפיגל: אני יכולה להגיד שכל מה שנעשה, תמיד אנחנו צריכים יותר, מפאת מה שנקרא הענווה והכבוד לערך החינוכי הזה שנקרא חינוך לאהבת הארץ, אהבת המולדת, ואין כלי בעיניי משמעותי יותר ממפגש בלתי אמצעי של החברים פה.
<שושי שפיגל: יש פה גם נציגי מערך מגן וצה"ל שאנחנו עובדים בשותפות מלאה באמצעות המורות החיילות, וגרעיני הנח"ל על היעד הזה, אז מה שנשאר לנו באמת זה רק להצדיע ולהמשיך לעשות עוד, וכמובן לקרוא לוועדת חינוך לבוא וגם להשתתף איתנו באירועים האלה גם בשטח ובאמת מה שנקרא, בימים ההם, בזמן הזה.
<שושי שפיגל: תודה.
יעקב מרגי: אנחנו נבקש ממשרד הביטחון גם כן לספר לנו בתחום הזה.
יעקב מרגי: מה שלא שמעתי בלהט של הדברים, אמנם נגעת בהרבה פעילות, הסיפור האישי של נכי צהל, של הפציעה וגם האירוע שהוא - - -
<שושי שפיגל: אז אני אסביר.
<שושי שפיגל: במסגרת הפעילויות הפצועים מגיעים לבתי הספר.
<שושי שפיגל: הם מקבלים משהו כמו בערך שעתיים להעביר את הסיפור שלהם.
<שושי שפיגל: יושבים, מספרים את הסיפור.
<שושי שפיגל: גם בתוך הרשויות המקומיות, דרך אגב, גם בחינוך הבלתי פורמלי באמצעות מחלקות הנוער וגם בחינוך הפורמלי.
<שושי שפיגל: מגיעים לבית הספר, התלמידים שומעים, שואלים שאלות.
<שושי שפיגל: גם תוך כדי זה כמובן גם תלמידים שואלים בכלל על צה"ל ועל שירות בצה"ל והדילמות שמהוות את השירות.
<שושי שפיגל: הזמן הוא זמן איכות מאוד משמעותי.
יעקב מרגי: אני לא אומר שאני אכוון אתכם לטירונות.
יעקב מרגי: לא יודע אם היום, בתקופתי היו סדרות חינוך.
יעקב מרגי: עוד קיימות?
<ליאת כרמי: נכון, גם היום יש.
יעקב מרגי: ויש מקום לסיפורים האלה בסדרות החינוך?
<ליאת כרמי: אז בוא אני אציג קצת.
<ליאת כרמי: אני ליאת כרמי ואני נציגת חיל החינוך והנוער.
<ליאת כרמי: אחד הדברים שנעשו לראשונה מבחינת חיל החינוך, ביום ההוקרה יצאה איגרת של קצין החינוך והנוער הראשי שקוראת לכלל מפקדי וחיילי צה"ל לעסוק בנושא של נפגעי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה, כאשר הערכים המובילים זה רעות וערבות הדדית.
<ליאת כרמי: יצאו מערכי שיעור בליווי סרטונים יחד עם מדור הנפגעים והקשר למשפחות, כאשר לכל מערך כזה יצא סרטון שגם מספר את סיפורו של פצוע צה"ל יחד עם מערך למפקדים.
<ליאת כרמי: בנוסף, כל קציני החינוך ביחידות הונחו ליצור קשר עם קציני הנפגעים ביחידות למפגשים בלתי אמצעיים עם פצועי צה"ל ביחידות עצמן, באמת מתוך מקום לשמוע את הסיפורים המאוד מרגשים האלו ובאמת דרכם יש לנו גם חובה וגם זכות, גם עם מקור עוצמה וגאווה גם לשמוע את הסיפור ולדבר.
<ליאת כרמי: זו פעילות שנעשתה השנה.
<ליאת כרמי: גם קיבלנו פידבקים מאוד טובים.
<ליאת כרמי: צריך להבין שבתוך מערכת צה"לית תחום החינוך הוא כזה שיש תוכנית פעילות שמועברת כחוט השני בכלל יחידות צה"ל.
<ליאת כרמי: אחד הדברים שגם הנחינו מפקדים, זה ליצור קשר עם הצעדה שהייתה, ומי שרצה, יכול היה להגיע ולהשתתף ולצעוד.
<ליאת כרמי: לא נעשתה איזושהי בדיקה של כמה חיילים שם.
<ליאת כרמי: שוב אני מסבירה, זאת השנה הראשונה.
<ליאת כרמי: זה מבחינת צה"ל.
יעקב מרגי: אני מבקש שאחד מאנשי המכינה או אחת מכם יתייחסו לקטע הזה של יום ההוקרה.
יעקב מרגי: האם זה בא לידי ביטוי במכינה?
יעקב מרגי: בינתיים שבו סביב השולחן, מי שירצה להתייחס.
<אמנון שרון: משפט אחד.
<אמנון שרון: הגברת של החינוך, שתשמע.
<אמנון שרון: אני שנים מרצה בבתי ספר.
<אמנון שרון: באחת ההרצאות בתיכון ראשונים בהרצליה, פתאום לפני ההרצה לכל הגוש של השמיניות, המנהלת אומרת, יש פה צוות ממשרד החינוך ששמעו עליך ורוצים לצלם, אז אמרתי, מבחינתי אין בעיה.
<אמנון שרון: אמרתי שלא כמו כרגיל, ילדים יקרים וחמודים שלי, מי הולך ליחידות קרביות?
<אמנון שרון: כי זה שמיניות לקראת הצבא.
<אמנון שרון: הרימו ידיים והיו המון כאפות.
<אמנון שרון: כשסיימתי את הסיפור שלי ואני נותן כאילו זמן לשאלות, אמרתי רגע, לי יש שאלה, מי הולך ליחידות קרביות?
<אמנון שרון: כמעט כל האולם כולל הילדות, כולם הרימו ידיים, אז החיבור הזה, וזה לא עניין שרוצים להיות בשבי.
יעקב מרגי: זה מחזק את הרעות, אין ספק.
<אמנון שרון: החיבור הזה מחזק אותם וזה עונה על מה שחבר הכנסת ברושי אמר, שלאט לאט אולי יש התדרדרות.
יעקב מרגי: אני אופטימיסט חסר תקנה.
<אמנון שרון: אתה בצד שלי.
יעקב מרגי: עם כל הכבוד לכל אלה שרואים שחורות, יש לנו חברה חזקה, איתנה, למרות כל רעשי הרקע ואנחנו מצליחים ונמשיך להצליח, יחד, מאוחדים.
יעקב מרגי: רב המאחד מהמפלג, ולא להתרגש מרעשי רקע.
יעקב מרגי: מאיימים עלינו שהשמים יפלו.
יעקב מרגי: שבעים שנה השמיים לא נפלו.
יעקב מרגי: השמיים במקומם.
<יואב חדד: יואב חדד, מכינת חצבה.
יעקב מרגי: ומאיפה בארץ?
<יואב חדד: אני מכפר אדומים, לא רחוק מכאן.
<יואב חדד: יש לי חוויה מאתמול שממש לדעתי מתקשרת.
<יואב חדד: אתמול עברנו יום סיירות דמה במסגרת המכינה, והדבר שהכי זכור לי מאותו יום זה שגם במהלך היום וגם בסופו הבחור שהעביר לנו אותו, שהוא מד"סניק במכינת פארן שלידנו, הוא סיפר שמה שמניע אותו ולדעתו מה שמניע כל לוחם בצה"ל זה קודם כול כמו שאמרת, זו רעות, אבל בשבילו, אמצע מסע אלונקות הוא סיפר לנו שכשהוא רואה אלונקה גם במהלך אימון, הוא לא רואה אימון, הוא רואה חבר על האלונקה שלו שהוא חייב להעלות אותו למסוק ואם לא, אז אין, כי המסוק לא מחכה.
<יואב חדד: היה אפשר לראות את המבט שלו בעיניים, שהוא אפילו רק מדבר על זה ואיך הוא נדלק, כאילו בשבילו הוא נכנס למצב אחר.
<יואב חדד: אני חושב שזה התחבר להרבה מאוד מהמכינה שלנו שיש להם שאיפות להגיע למקומות בצבא, בין אם קרבי, בין אם מודיעין או חיל חינוך.
<יואב חדד: רובם וכולם, יש להם ממש קשר עמוק לנושא הזה, חלקם קרובי משפחה, חלקם כבר יודעים שבסוף יכול להיות מאוד שחברים שלהם ליחידה יפלו או אפילו הם יהיו נכי צה"ל בעתיד, אז הנושא הזה כן נוכח ונמצא ויש שם הרבה מאוד כבוד במכינה.
יעקב מרגי: אני חושב שזה מדבר בעד עצמו.
יעקב מרגי: גם עם מי שמדבר עם תיכוניסטים, י"בניקים מה שנקרא, אתה רואה שבאמת זו לא התקופה שלנו.
יעקב מרגי: אתה שומע חבר'ה צעירים, הילדים שלנו, הבן שלי בי"ב.
יעקב מרגי: אני במרחק ארבעים שנה מהי"ב שלו.
יעקב מרגי: אתה שומע את הנחישות, את הרצון, את השאיפה להגיע.
יעקב מרגי: לא מובן מאליו, כי מצד אחד כולם מדברים על חברה חומרית ומהלכים אימים על כולם.
יעקב מרגי: מצד שני אתה רואה רצון עז לשרת שירות משמעותי ביחידות קרביות.
יעקב מרגי: המוטיבציה עדיין גבוהה, האתגרים הם גדולים, מסוכנים.
יעקב מרגי: יש רעשי רקע.
יעקב מרגי: זו גורלה של כל חברה דמוקרטית.
יעקב מרגי: אני רוצה לסכם את הדיון, ברשותכם.
יעקב מרגי: צריך לפתוח תוך דקה עוד דיון נוסף.
יעקב מרגי: אני מודה לחברת הכנסת ד"ר ענת ברקו על ליווי היום הזה.
יעקב מרגי: אני מודה קודם כול לממשלת ישראל שקיבלה החלטה חשובה מאוד.
יעקב מרגי: אני אומר לכם כאזרח מן השורה ואזרח מעורה, ממרומי גילי שציינתי אותו בפניכם, אז אני אומר לכם, אני חשבתי שנכה צה"ל, חוץ מאותה גמלה או תמלוגים שהוא מקבל ובית הלוחם שיש לו והארגון הזה, מנותק קשר.
יעקב מרגי: יכול להיות שהיה ככה.
יעקב מרגי: החלטת הממשלה נותנת לו משמעות חזקה, כבדה, לא ממנפת את הנכות לטובת הנכות, גם נותנת ערך מוסף לנכות, אם אפשר להשתמש במושג הזה, ערך מוסף שתורם לשיח כפי שאמרתי, ללכידות החברתית במדינת ישראל, לרוח שלנו, שזה הנוער של הדורות הבאים.
יעקב מרגי: אני מודה לכל העוסקים במלאכה.
יעקב מרגי: אמנון, מיכה, אתם מייצגים את עשרות האלפים של הנכים שחיים ונושאים על גבם, בליבם ובנפשם את סיפור ההישרדות שלהם היום-יומי.
יעקב מרגי: אמרנו, המלחמה הסתיימה, הם נושאים את המלחמה, הם ממשיכים איתה.
יעקב מרגי: משרד החינוך שהרים את הכפפה, לי אין ספק שאתם תמדדו ותעריכו את התרומה של זה ואף תמנפו.
יעקב מרגי: כנ"ל משרד הביטחון.
יעקב מרגי: אני שמח שכולם משלבים ומיישמים את ההחלטה הזו.
יעקב מרגי: אנחנו כל שנה נתכנס כאן ונבדוק את זה.
יעקב מרגי: כן, כל החלטת ממשלה, יש בצידה סעיף תקציבי.
יעקב מרגי: אני מקווה שאכן הסעיף התקציבי הוא ראוי ומשמעותי לעשות את הפעילות של החלטת הממשלה.
יעקב מרגי: אם לא, אני קורא למשרד החינוך, למשרד הביטחון, למשרד האוצר לחזק את הפעילות הזו הן במערכת החינוך הפורמלית, הן בחינוך הבלתי פורמלי בתנועות הנוער, בארגוני הנוער, במתנ"סים אם צריך, רשויות מקומיות.
יעקב מרגי: תודה רבה לכם, המשך יום מהנה, פורה ומועיל בכנסת.
יעקב מרגי: אנחנו מצדיעים לכם גם בלי מדים.
יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, השלישית במספר היום אחרי לילה ארוך.
יעקב מרגי: ה-12 בדצמבר 2017, כ"ד בכסלו תשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא – חינוך יהודי ישראלי פורמלי בתפוצות – לציון יום חיזוק הקשר עם יהדות התפוצות.
יעקב מרגי: הדיון יהיה עד לשעה 12:00.
יעקב מרגי: גם נציין בצער את פטירתו של הרב שטיינמן, רבה של היהדות החרדית הליטאית.
יעקב מרגי: ההלוויה תהיה ב-12:00.
יעקב מרגי: היום המליאה מתחילה בשעה 12:00 לכבוד חג החנוכה, אז הכול מתערבב לנו ביחד.
יעקב מרגי: בנוסף ליום חיזוק הקשר עם יהדות התפוצות, היום גם הצדענו לנכי צה"ל ונכי פעולות האיבה.
יעקב מרגי: הכנסת מציינת ימי ציון.
יעקב מרגי: אתמול ציינו את יום המורה בכנסת.
יעקב מרגי: בנוסף לעבודת החקיקה והוויכוחים הפרלמנטריים, הכנסת מציינת ימים חשובים.
יעקב מרגי: נמצא איתנו מנכ"ל משרד התפוצות שאני אעביר לו את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: מאז קום המדינה אנחנו לא רק מדברים על השותפות של המדינה עם העם היהודי בתפוצות.
יעקב מרגי: אני חושב שהעם היהודי בתפוצות, יש לו תרומה נכבדה לביסוס התקומה במדינת ישראל.
יעקב מרגי: ממרומי גילה של מדינת ישראל הצעירה, משנות ה-70' אני חושב, אמרתי זאת בתחילת העשור כשכיהנתי כשר, אני חושב שהגיע הזמן בגלל חוזקה של המדינה, הכלכלי, החברתי, הביטחוני, שהיא תסתובב אחורה ותושיט היא עזרה היום לעם היהודי היושב בתפוצות.
יעקב מרגי: זו ברית לא כרותה, אבל זו ערבות הדדית, כי אין מה לעשות, אנחנו מחוברים וחבל הטבור לא נותק.
יעקב מרגי: זו הייחודיות של העם, של המדינה הזו.
יעקב מרגי: כמעט אין גבולות בשיח, בתחושה בינינו כמדינה לבין העם היושב בתפוצות ואני חושב שהשותפות הזו באה לידי ביטוי.
יעקב מרגי: שמחתי בסקירה בדיון המקדים שהיה לי עם מנכ"ל התפוצות, כי אני כשר תהיתי למה המדינה לא.
יעקב מרגי: יזמתי מיזם קטן, כל כולו 8 מיליון ₪ לעשות פעילות בגולה.
יעקב מרגי: הייתי צריך לפרוץ גדרות ומחסומים בירוקרטיים כדי לעשות, והפילנטרופים הגדולים, עשינו איתם מיזמים משותפים, הצדיעו לי, הריעו לי.
יעקב מרגי: אמרתי, רבותיי, אתם שמים פה עשרות ומאות מיליוני דולרים, אני הבאתי 8 מיליון ₪, הממשלה הריבונית.
יעקב מרגי: אמרו לי, אתה פורץ דרך, פעם ראשונה שהממשלה כממשלה יוזמת פעולה עם היהדות בתפוצות, ואני חושב שזה נכון.
יעקב מרגי: אני שמח שמשרד התפוצות לקח את זה לידיים.
יעקב מרגי: אנחנו גם נראה מצגת שתוצג לנו, אבל רשות הדיבור למנכ"ל משרד התפוצות.
<דביר כהנא: שמי דביר כהנא, אני מנכ"ל משרד התפוצות.
<דביר כהנא: ברשותך, חבר הכנסת מרגי, ברשות השותפים העיקריים שלי, גם השותפות היקרות שלי במשרד החינוך, ד"ר דלית אטרקצ'י ועדי יהלומי וכמובן השותפים שלנו במט"ח שעוד רגע תשמעו על הפרויקט שנרצה להציג היום, על חינוך בלתי פורמלי בתפוצות.
<דביר כהנא: אני רוצה בעצם לפתוח כרקע להצגה עצמה של הפרויקט, בויכוח פילוסופי יהודי ארוך שנים, מה עדיף, הנהגה נסתרת או הנהגה גלויה?
<דביר כהנא: כידוע, אנחנו ראינו ביציאת מצרים ובתקופה שלמה שבה נראו ניסים גלויים כפי שאנחנו אומרים בכל יום, "ויאמינו בהשם ובמשה עבדו".
<דביר כהנא: רואים את הנס הגלוי, את הזיקוקים, את השתנות הטבע.
<דביר כהנא: לעומת סיפורי יוסף בפרשת השבוע שבדרכו אומר, "וחטאתי לאלוהים, הלא לאלוהים פתרונים, ספרו נא לי", במקביל למכבים שהעולם מתנהל מעטים מול רבים בלי נס גלוי, הכול תחת הנהגה נסתרת.
<דביר כהנא: אני רוצה לקחת את הדוגמא המרגשת של לעמוד כאן בערב חג החנוכה וקודם כול להציב שישנם שלושה סוגי קבוצות של ישראלים שחיים בישראל ומסתכלים אל יהדות העולם.
<דביר כהנא: ישנה קבוצה אחת שהתייאשה.
<דביר כהנא: התייאשה זה דבר חמור ביותר, זה דבר שנוגד את נצח ישראל, דבר שלא יתכן שמרכז העם היהודי יגיד, אני התייאשתי מאחיי ואחיותיי ומשפחתי הגדולה שמפוזרת סביב בכל העולם כולו.
<דביר כהנא: ישנה קבוצה שנייה שעסוקה מאוד בכותרות ועסוקה בעטיפות וכל צעד קטן שיכול להדליק ולהבעיר את אש התבערה, את אש המחלוקת, היא תשמח לתדלק את אותה מדורה ולעסוק בעטיפות ולא במהות.
<דביר כהנא: ישנה קבוצה גדולה מאוד שהיא קבוצה שלישית, שעוסקת במהות עצמה, עוסקת ביום-יום, בפעולה הסיזיפית, בפעולה של חינוך, בפעולה של שינוי, בפעולה של חיזוק הקשר, בפעולה של הבנה שעלינו מוטלת החובה לייצר זיקה ומשמעות בינינו, הישראלים היושבים בציון לבין כל יהודי ויהודי בעולם, שיש לנו אחריות, שיש לנו משימה, שאנחנו צריכים להדליק את הנר, אנחנו צריכים להעביר ולהרבות אור גדול.
<דביר כהנא: באמת ישנה פה עבודה שבצד מסוים היא כנגד הטבע.
<דביר כהנא: כל הזרם, כל המשתנים פועלים כנגדנו ובאמת לפעמים אפשר גם לחוש קצת תחושת ייאוש ולהגיד, איך נצליח?
<דביר כהנא: איך 8 מיליון יהודים בעולם, 15% מחוברים, 85% פחות, איך נייצר פה שינוי אסטרטגי, שינוי מהותי?
<דביר כהנא: אני חושב שדווקא לעמוד פה ולהגיד, ישנה, הרמב"ם אומר ואחרים, אותה הנהגה נסתרת, יש לה כוח אדיר.
<דביר כהנא: העולם לא ישנה מחוקיו.
<דביר כהנא: אנחנו צריכים לפעול, אנחנו צריכים לשנות, אנחנו צריכים לקחת את האחריות ואין דוגמא טובה יותר מפרויקט שנציג לכם בדקות הקרובות על תשתית חינוכית עולמית שאנחנו בונים בשותפות בין ממשלת ישראל לבין יהדות העולם.
<דביר כהנא: אני אשמח להעביר את הבמה לד"ר ברי קיסלוביץ שיציג את הפרויקט.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: תודה.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: ברשותכם, ברשות היושב ראש, דלית ועדי, אפתח פה עם סיפור אישי שהוא דווקא סיפור שמראה לנו קצת על ההנהגה הזאת מאחורי הקלעים, שדביר דיבר עליה עכשיו.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: אני עליתי לארץ לפני כשנה.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: כשהגעתי לפה היו לי כל מיני פגישות, ישיבות עבודה.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: שאלו אותי באיזשהו שלב בכל שיחה, מאיפה העברית שלך?
<ד"ר ברי קיסלוביץ: מתי הגעת?
<ד"ר ברי קיסלוביץ: אמרתי, הגעתי לפני שבוע, שבועיים, חודש, חצי שנה.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: אגב, יש לי בעיה, כי ככל שאני יותר פה, הציפיות עולות והעברית לא משתפרת מספיק.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: אמרתי, למדתי בבית ספר.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: מאז הגיל הרך, הייתי בן 3 כשנכנסתי בפעם הראשונה לבית ספר יהודי, שם לימדו אותי עברית, מהגן עד י"ב, ומשם לא הגיעה לי רק העברית, אלא גם כל החיבור ליהדות, כל החיבור למדינת ישראל, ועצם העובדה שאני פה היום, מתייחסת העובדה הזאת לחינוך שאני קיבלתי בבית הספר, כי בית הספר השפיע ישירות על החיים שלי.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: יש לנו יותר מאלף וארבע מאות בתי ספר יהודים בעולם שעוד מעט נראה אותם ונמפה אותם, אלפי תלמידים שיושבים ולומדים בבתי הספר האלו, אבל לא תמיד בית הספר מצליח להשפיע על החיים של הילד.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: בתי ספר מאוד טובים.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: אני בעצמי ניהלתי בית ספר בקליבלנד אוהיו שתים עשרה שנה לפני שהגעתי, ואני יודע מה זה לשבת שם ולנסות להשאיר רושם על החיים של ילד שגם שנים אחרי שהוא יסיים, יישאר איתו.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: הפרויקט הזה שהוא מיזם ענק, מיזם עם שאיפות עד השמיים, עומד במרכזו רק את העניין הזה, לעזור לבתי הספר להשפיע, לתת לחיים של התלמידים שלהם.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: עכשיו נתחיל טיפה עם המיפוי.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: זו תמונת טלית על היהודים בעולם.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: מי שרוצה עותק אחר כך, אפשר להעביר לו.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: כמו שאמרנו, הקבוצות הכי גדולות של היהודים מחוץ לארץ יושבות בצפון אמריקה, רובן מארצות הברית, חלקן בקנדה.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: אחר כך יש לנו מדינה עם הכי הרבה יהודים, זאת צרפת, אחריה קנדה וקבוצות גדולות גם באמריקה הלטינית ובקהילות מפוזרות על פני אירופה.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: אנחנו התמקדנו במיוחד בבתי הספר היהודיים.
<ד"ר ברי קיסלוביץ: כמו שציינתי, קצת יותר מאלף וארבע מאות בתי ספר כשיותר מאלף מתוכם הם בתוך צפון אמריקה, שוב, כמאה בצרפת, אחר כך אמריקה הלטינית והלאה.
<קריאה: אתה מדבר על בתי ספר יומיים?
<ברי קיסלוביץ: הכול זה רק בתי ספר פורמליים יומיים, להוציא את ה-Sunday schools וכל תכנית לא פורמלית.
<ברי קיסלוביץ: זו חלוקה דומה רק לפי מדינות.
<ברי קיסלוביץ: אפשר לראות פה שזה לא אותו אחוז בכל מדינה שכן נכנסת לבתי הספר היהודיים.
<ברי קיסלוביץ: בארצות הברית יש אחוז, אחד מהכי קטנים בהשוואה לדרום אמריקה איפה שיש אחוז יותר גדול.
<ברי קיסלוביץ: בצרפת יש אחוז משמעותי.
<ברי קיסלוביץ: אנחנו בחרנו להתמקד במיזם הזה במיוחד על אירופה כולל צרפת כיחידה בפני עצמה ובאמריקה הלטינית, כי מה שראינו בשטח, זה שהבעיות שקיימות שם למרות שיש אתגרים ובעיות גם בצפון אמריקה, הבעיות באמריקה הלטינית ובאירופה הן הרבה יותר קשות, הרבה יותר משמעותיות.
<ברי קיסלוביץ: המטרות שלנו הן ליצור שותפות חדשנית.
<ברי קיסלוביץ: מה זו שותפות חדשנית?
<ברי קיסלוביץ: זאת אומרת שאנחנו לא באים ומכתיבים להם מה הם עושים, אנחנו לוקחים אותם אלינו כשותפים וכל בית ספר שאנחנו נכנסים אליו, אנחנו בונים יחד איתו תהליך של תכנון אסטרטגי מחזון עד יישום, לחזק את היהדות, את העברית ואת הלימודים על מדינת ישראל וארץ ישראל בתוך בית הספר.
<ברי קיסלוביץ: בשנה הזאת אנחנו עובדים עם ארבעים בתי ספר.