GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: שיגיש את זה בלי שום קשר.
<יונית אפרתי: בשלושה חודשים המערכת לא - - -
<חיה הראל: מי מונע ממנו?
<יונית אפרתי: המציאות בשטח.
יעקב מרגי: גבירתי, אתם מחטיאים עוד פעם.
<יונית אפרתי: רגע, אני חושבת שהנקודה פה לא מספיק ברורה.
<יונית אפרתי: אני רוצה להסביר למה אני מתכוונת.
יעקב מרגי: יכול להיות שמיכל ורחלי היו צריכות לתת לי את הנוהל ולהסתפק בזה.
יעקב מרגי: אמרתי, נביא את זה לוועדה כדי לשים את זה על השולחן כדי שהעיניים של עוד כמה גורמים - - -
<יונית אפרתי: זו המטרה, להעיר עוד הערות.
יעקב מרגי: אני ידעתי שאני נכנס לאיזו פינה פה שעכשיו כל סוגיות החינוך המיוחד יתלבשו על נוהל שסך הכול בא לעזור לגברת רחלי אברמזון לצפות את המלאי שלה, סליחה על הביטוי המושאל, על מצבת התלמידים שלה בחינוך המיוחד.
יעקב מרגי: נכון, הערתם, החינוך המיוחד כולל את השילוב.
יעקב מרגי: עכשיו את רוצה להיכנס איתי להנגשות?
<יונית אפרתי: זה הבסיס.
יעקב מרגי: גבירתי, בואי אספר לך.
יעקב מרגי: יש תקנות ההנגשה?
יעקב מרגי: תעבדו עליהן, תסיימו אותן, תקנו אותן ואל תוותרו למשרדי הממשלה.
יעקב מרגי: אל תבואי לי על נוהל מצו'קמק, קטן, שבא לעזור פה.
<יונית אפרתי: אני לא פוסלת את הנוהל, אני רוצה להעיר עוד נקודה.
יעקב מרגי: אז אני אומר לך, את מתעקשת, אז אני מרים את הקול.
יעקב מרגי: זו לא אכסניה שלו.
יעקב מרגי: בבקשה, רויטל, לא לחזור על דברים שכבר אמרת ואל תיכנסי לדברים אחרים חוץ מהנוהל, כי אני אעצור אותך, כי הזמן שלי קצר.
<רויטל לן כהן: הנוהל הזה מתייחס רק לפעוטות בעצם, לילדים שהתחילו את התהליך שלהם בהתפתחות הילד ולנושא של גנים.
<רויטל לן כהן: חלק ניכר מהילדים מאובחנים בגילאים יותר מאוחרים, בין היתר ילדים בתפקוד גבוה, ילדים עם לקויות למידה וילדים עם בעיות רגשיות שעולות בשלב יותר מאוחר.
<רויטל לן כהן: על הגילאים האלה לא ניתנה פה בכלל הדעת.
<מיכל מנקס: כי הנוהל הוא מגילאי לידה עד שלוש.
<רויטל לן כהן: סליחה, אם רוצים להסדיר את הבעיה של בעיות צפי, אז הצפי הוא לא רק בגיל 3.
<רויטל לן כהן: הבעיה שלכם השנה הייתה בעיקר בילדים גדולים, אז אי אפשר לעשות נוהל רק עד גיל 3.
<רויטל לן כהן: או שאנחנו רוצים לטפל בנושא של היערכות או שאנחנו לא רוצים לטפל בנושא של היערכות.
<רויטל לן כהן: אם רוצים להגדיר את זה, אנחנו נערכים רק לגילאי 3, יגדירו – נערכים רק לגילאי 3, אבל הבעיה המרכזית היא בכלל לא בגילאי 3 אלא בגילאים יותר מאוחרים.
יעקב מרגי: מה כתוב בכותרת של הנוהל?
<מיכל מנקס: 0 עד 3.
<רויטל לן כהן: הערתי הערה.
יעקב מרגי: אבל לא באנו בתחילת הדיון ואמרנו שאנחנו עכשיו מתקנים או לא במלכות שדי.
יעקב מרגי: אמרנו שאנחנו מתקנים את הנוהל הזה ואני ידעתי שאתם תיכנסו לשם.
<רויטל לן כהן: אדוני, הנושא של הוועדה הוא על ההיערכות.
יעקב מרגי: הנוהל עכשיו, מה?
יעקב מרגי: אני סוגר את הבסטה, אני הולך לישון?
יעקב מרגי: כרגע הנוהל עד גיל 3.
<רויטל לן כהן: אין שום בעיה, אני מעירה שהנושא הוא הרבה יותר רחב מגיל 3.
יעקב מרגי: אנחנו לא הולכים לישון, הולכים לעבוד.
<רויטל לן כהן: אין שום בעיה, ביקשתי רק הערה.
<רויטל לן כהן: זה אחד.
<רויטל לן כהן: שניים, הסיפור הזה עם המסמכים.
<רויטל לן כהן: אני כן רוצה להסביר מה קורה בשטח.
<רויטל לן כהן: בשטח כשכתוב משהו כמו שהוא כתוב פה ובסוגריים נכנס דוח או מכתב, הולך ההורה לגננת ועד שהיא לא נותנת, הוא לא מגיש, ואז שוב נמצא את עצמנו במקום שהוא אמר, אבל חיכיתי לדוח של הגננת.
<רויטל לן כהן: אל תגידו שלא אמרתי.
יעקב מרגי: אמרתי לך, הנוהל בפניכם.
יעקב מרגי: אם יש לכם הערות גם אחרי שתקראו, אתם מוזמנים גם למיכל, גם לרחלי.
יעקב מרגי: הן קשובות.
יעקב מרגי: הן באו לתקן.
<רויטל לן כהן: בתחושה שלנו לא באמת קשובים אלינו.
יעקב מרגי: אני אומר לך שכן יהיו קשובים.
יעקב מרגי: משרד הבריאות, בבקשה.
<שרית ארביב ימיני: המטרה שלנו בנוהל הזה, והתחלנו בכוונה עם האוכלוסייה שהיא לא אוכלוסיית שילוב, היא לתת למשרד החינוך - - -
<רויטל לן כהן: אין דבר כזה אוכלוסייה שהיא לא אוכלוסיית שילוב.
יעקב מרגי: רויטל, אני לא רוצה על דיון איזוטרי להוציא אותך.
<רויטל לן כהן: היא מדברת בניגוד לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.
יעקב מרגי: תקשיבי לי, תעתרי לבג"צ, תעזבי אותה.
יעקב מרגי: רויטל, זו התפרצות אחרונה והיא תאמר מה שהיא רוצה לומר ואנחנו נאפשר לה לומר את זה.
<שרית ארביב ימיני: תודה.
<שרית ארביב ימיני: אנחנו במחשבה לגבי הנוהל הזה.
<שרית ארביב ימיני: המחשבה הייתה להעביר מידע בשלב כמה שיותר מוקדם למערכת החינוך.
<שרית ארביב ימיני: המטרה של הנוהל הזה כולל גם את הילדים שבפברואר אנחנו רוצים לשבץ אותם לספטמבר, אבל אלה ילדים שבכל מקרה נכנסים ומגיעים למערכת.
<שרית ארביב ימיני: המטרה שלנו היא לדבר על האוכלוסיות של הילדים עם הצרכים המיוחדים שנמצאים בגילאים מאוד צעירים במכונים ומראים לקות שהיא - - -
<יונית אפרתי: וגם אליהם רלוונטי שילוב.
<יונית אפרתי: שילוב רלוונטי לכל ילד בכל גיל.
יעקב מרגי: גבירתי מהנציבות, לא קיבלת רשות דיבור.
<רויטל לן כהן: למות מכם.
יעקב מרגי: רויטל, החוצה.
<רויטל לן כהן: לא סתם החוצה, הביתה.
<רויטל לן כהן: אין עם מי לדבר.
<רויטל לן כהן: אתם לא תשימו ידיים על הילדים שלנו בגיל צעיר.
<שרית ארביב ימיני: המטרה הייתה לתת למערכת החינוך את המידע על ילדים פוטנציאליים שיתכן ויזקקו למסגרת של חינוך מיוחד.
<שרית ארביב ימיני: אין כאן שום אמירה לגבי הזכאות הספציפית של הילד למסגרת כזאת או אחרת.
<שרית ארביב ימיני: כל המטרה היא להביא לידיעת המערכת על קיומם של הילדים.
<שרית ארביב ימיני: בכל רגע נתון אם ההורים לא יהיו מעוניינים או המערכת, דרך אגב, גם מערכת התפתחות הילד, יכול להיות שדווח ילד בן שנה עם עיכוב מאוד גדול ובגיל שנתיים או שנתיים וחצי כשהנושא יהיה רלוונטי, ההמלצה בכלל לא תהיה חינוך מיוחד ואז תהיה היערכות יתר, שאנחנו נעדיף היערכות יתר מאשר היערכות - - - אין כאן שום אמירה לגבי העדפה של חינוך מיוחד לגבי שילוב.
<שרית ארביב ימיני: אני מדברת כנציגת משרד הבריאות כרגע וכנציגת מערך התפתחות הילד.
יעקב מרגי: היה ראוי שייאמר סמנטית.
יעקב מרגי: קיבלו את ההערה, חבל לחזור על זה.
יעקב מרגי: היה ראוי שיתייחסו גם באמירה שזה או/ו.
<שרית ארביב ימיני: לפוטנציאל שילוב.
יעקב מרגי: או/ו.
<שרית ארביב ימיני: אוקיי, מקבלת.
<רחל אברמזון: אני רוצה ברשותך, אדוני היושב ראש, להתייחס לכמה נקודות.
<רחל אברמזון: אני רוצה לומר קודם כול שבאמת הנוהל הזה נכתב בעיקר סביב הדיונים שהתקיימו כאן בכנסת לגבי העברת המידע או לגבי היערכות מערכת החינוך באמת בגילאים הצעירים ולכן הדגשנו מלידה עד שלוש.
<רחל אברמזון: אגב, אני רוצה לומר, מי כמונו מדברים שילוב, מעודדים שילוב.
<רחל אברמזון: יחד עם זה, ההיערכות הספציפית הזאת מדברת בעיקר כשאנחנו צריכים לפתוח מסגרות של חינוך מיוחד.
<רחל אברמזון: במידה וההורים בחרו במסגרת הזאת, אנחנו חייבים להיערך - בינוי, מבנים מתאימים, מותאמים וכו', ולכן ברמת השילוב הם מגיעים לגן הילדים בשכונה, בקהילה שלהם.
<רחל אברמזון: זה בסדר והגן יערך בהתאם.
<רחל אברמזון: אם צריך הנגשה, אם צריך דברים נוספים, אבל ההיערכות באמת המאסיבית יותר שאנחנו זיהינו היא למשל, אני לוקחת את שנת הלימודים הזאת, 167 גנים לילדים עם עיכוב התפתחותי.
<רחל אברמזון: אם אנחנו צריכים ב-10 באוגוסט להיערך לפתיחה של 167 גנים, אין סיכוי שמערכת החינוך יודעת להיערך לזה ולכן אנחנו מדברים רק בעניין הזה ולכן הנוהל הזה התמקד.
<רחל אברמזון: הוא לא מבטל שילוב, הוא לא מבטל את זכות ההורים להגיד לנו מלכתחילה.
<רחל אברמזון: הרי אם הם מגיעים לוועדת השמה, ועדת ההשמה תקבע זכאות או אי זכאות לשירותי החינוך המיוחד במסגרת.
<רחל אברמזון: ברגע שהם הגיעו לוועדת השמה והם לא קיבלו או לא בוחרים בהשמה למסגרת חינוך מיוחד, הם יחזרו לוועדת שילוב.
<רחל אברמזון: הם לא יכולים לעשות גם וגם באותו רגע ולכן מלכתחילה אם הם ירצו ללכת לשילוב, זה בסדר.
יעקב מרגי: ההבהרה התקבלה.
<רחל אברמזון: אז זה אחד.
<רחל אברמזון: אני רוצה להרגיע את כולם, לא שמנו בצד את השילוב.
<רחל אברמזון: אנחנו מתייחסים לזה, אבל ההיערכות היא חד משמעית בנוגע לעניין הזה.
<רחל אברמזון: לגבי המשפט שביקשו לגבי הדוחות, אנחנו התייחסנו, קשובים, מחקנו.
<רחל אברמזון: אנחנו נגיד שאם אין מסמכים באותו רגע, יכולים ההורים, זאת זכותם להגיש לנו.
<רחל אברמזון: אנחנו רק מבקשים את האישור שהם נמצאים בתוך התהליך הזה.
<רחל אברמזון: יבוא הורה ויגיד, אני מתכוון ללכת, לא תקף.
<רחל אברמזון: יביא אישור מהמכון להתפתחות הילד או מכל גוף כביל שמקובל על משרד החינוך והוא מפורט בחוזרי המנכ"ל שלנו, שהוא נמצא בתהליך אבחוני, זה יקרה.
<רחל אברמזון: אנחנו מוחקים את זה.
יעקב מרגי: לא, "אם קיים" היה צריך להיות אחרי הסוגריים, לא בתוך סוגריים.
<רחל אברמזון: אז זה מה שאנחנו נעשה.
<רחל אברמזון: שינינו את זה תוך כדי.
<רחל אברמזון: אז אנחנו בהחלט קשובים.
יעקב מרגי: עוד התייחסות לפני שאני נועל את הדיון?
<איה דביר: הקשבתי לדיון פה וחשבתי שאולי אפשר לתת מענה לחשש שנציגת ההורים הציגה, אם ייכתב במפורש בתוך הנוהל שמקום שפונים לחינוך המיוחד ולא בוחרים באפשרות של שילוב, ואז ההורים יבינו שקיימות שתי אפשרויות וזה נוהל שמטפל רק - - -
<חיה הראל: שילוב הוא רק אחרי שיש שיבוץ בחינוך - - -
יעקב מרגי: תודה רבה, חיה.
יעקב מרגי: גבירתי מהנציבות, הלוואי והייתם אקטיביסטים באמת במה שאתם צריכים.
יעקב מרגי: הביקורת לא אליך.
יעקב מרגי: אני לא סתם הייתי נחרץ ולא רציתי לתת לך להמשיך לדבר, כי זו באמת לא אכסניה.
יעקב מרגי: יש עוד הרבה מה לעשות, לסיים את התקנות.
יעקב מרגי: כל עוד לא תסיימו את תקנות ההנגשה ותפסיקו לוותר למשרדי הממשלה, אני אומר את מחאתי בכל דיון כלפיכם.
יעקב מרגי: הניסוח צריך להיות שמכיל את השילוב מלכתחילה, ועדות הזכאות, שהצליל יופיע בניסוח שזה חלק מהתהליך.
יעקב מרגי: רבותיי, שוב, כמו שאמרתי בפתיח, אני מודה על שנעניתם לקריאה של הוועדה.
יעקב מרגי: ודאי שזה לא הכול, זה חלק מהעבודה.
יעקב מרגי: כפי שאמרתי על תיקוני חקיקה בנושא החינוך המיוחד, מן הסתם יהיו לנו עוד דברים שצריך לשפר.
יעקב מרגי: מה לעשות, אנחנו בשנת ה-70.
יעקב מרגי: שנת ה-70 של מדינת ישראל כנראה זו שנת ההקמה.
יעקב מרגי: אנחנו במחזוריות של שבעים שנה ומתקנים היום אחרי שבעים שנה הרבה דברים.
יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 12 בדצמבר 2017, כ"ד בכסלו תשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא – חיבור מערכת החינוך לנכי צה"ל וסיפורי הגבורה – לציון יום הוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות איבה, בכנסת.
יעקב מרגי: אמנם נראית לכם הכנסת מנומנמת, אבל זה אחרי לילה ארוך.
יעקב מרגי: חלקנו אפילו לא ישן, אבל אנחנו בוועדת החינוך כבר הספקנו לחוקק חוק הבוקר בוועדת החינוך, ואנחנו היום, ברגע הזה, מצדיעים לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.
יעקב מרגי: אני רוצה להודות לחברת הכנסת ענת ברקו שמובילה את היום הזה.
יעקב מרגי: אני רוצה לומר למי שלא יודע, אני לא יודע אם יש כאלה שעדיין לא עקבו, לא נחשפו לעשייה של ענת.
יעקב מרגי: ענת ממוקדת מטרה סביב חיילי צה"ל, פצועי צה"ל, המשפחות השכולות, ביטחון ישראל ואני מודה לה על היום הזה.
יעקב מרגי: אני אומר מספר מילים ולאחר מכן ניתן לענת, ואנחנו גם נשחרר אותה להמשך כי היא תרוץ מוועדה לוועדה ללוות את היום החשוב הזה.
יעקב מרגי: ביולי 2014 אישרה ממשלת ישראל הצעת החלטה הקובעת כי בישראל יתקיים יום הוקרה שנתי לפצועים במלחמות ישראל ופעולות האיבה.
יעקב מרגי: התאריך שנקבע, י"ז בכסלו הוא התאריך העברי של כ"ט בנובמבר 1947, יום החלטת עצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת מדינה יהודית בישראל.
יעקב מרגי: ההחלטה תאפשר לציבור להיחשף לסיפוריהם של אזרחים רבים שתרמו למדינה, נפגעו והם נושאים עימם את הפצע הזה.
יעקב מרגי: מן הראוי כי יקבלו את ההכרה ואת תודת המדינה.
יעקב מרגי: פצוע מלחמה הנושא את צלקותיה של המלחמה על גופו ולעיתים גם בנשמתו, הן מהוות עבורו תזכורת מתמדת לקרבות.
יעקב מרגי: פעמים רבות הפציעה אינה נראית לעין וגם מה שנראה על הגוף לא מספר את כל הסיפור על מה שהתרחש בתוך הנפש ומתרחש בתוך הנפש.
יעקב מרגי: עמנו וארצנו ידועים בקרבות רבים והקרבות האלה הותירו אחריהם פצועי נפש וגוף.
יעקב מרגי: חיים של אלפים שחיים בתוכנו, שהמלחמה ממשיכה בתוכם, עדיין מתקיימת.
יעקב מרגי: כל סממן של אלימות או זיכרון כלשהו מחזיר אותם לאותה תופת שהיו בה והצלקות לא נרפאות ולא מסתלקות.
יעקב מרגי: אני חושב שההחלטה היא החלטה חשובה.
יעקב מרגי: לא תמיד אנחנו יודעים לזהות.
יעקב מרגי: אנחנו בכנסת נחשפים לעיתים כשאנחנו באים לדיונים על כל מיני תיקוני חקיקה, אם זה להלומי קרב או לנכים בנכויות פיזיות, אבל את הסיפור האמיתי, הסיפור של הגבורה.
יעקב מרגי: אני רוצה לומר לכם, שנת ה-70 של מדינת ישראל, אנחנו פה בכנסת בתחושה של איזו מחזוריות של שבעים שנה.
יעקב מרגי: אנחנו מתקנים דברים שאתה אומר, רגע, שבעים שנה לא היו, ובשנה הזו אני נחשף ואני חושב גם על זיכרון אחר, זיכרון השואה האיומה שעברה על העם היהודי.
יעקב מרגי: אנחנו הצנענו את הגבורה ונתנו ביטוי יותר, וטוב שכך, אבל הצנענו את הגבורה והיום כולם חושבים שכן צריך לדבר גם על השואה אבל ביחד עם זאת גם על הגבורה.
יעקב מרגי: אותם נכים, זה לא סיפור רק של הנכות.
יעקב מרגי: הם סיפורי גבורה שהיו חלק מאותה היסטוריה שאנחנו קוראים אותה, אם זה בבתי ספר או בהיסטוריה של העם היהודי בתקופה האחרונה בתוך מדינת ישראל.
יעקב מרגי: אני חושב שיום הוקרה ויום שתלמידי ישראל יחשפו לזה, יגביר את הלכידות, ישנה את השיח בחברה הישראלית, ישנה את האקלים הבית ספרי.
יעקב מרגי: ענת, אני מודה לך על כך.
יעקב מרגי: הבמה שלך.
ענת ברקו: אני רוצה להודות גם לחברי, חבר הכנסת ברושי.
ענת ברקו: אנחנו היינו עד 5:30 בבוקר בכנסת בהצבעות ובהעברת חוקים וב-8:00 אנשים כבר התייצבו כאן.
ענת ברקו: יש דיון מקביל בוועדת חוץ וביטחון שהוא גם דיון פתוח למי שרוצה דווקא בגלל הנושא, אז תודה אדוני שנענית לבקשתי ובאמת על ההובלה שלך והמחויבות שלך למען חיילי צה"ל, למען ביטחון מדינת ישראל ולמען הציונות.
ענת ברקו: יושב כאן המפקד שלי, אלוף משנה במילואים אמנון שרון שהיה שבוי בסוריה והיה המפקד שלי כשהייתי חניכה בפו"מ.
ענת ברקו: לא רק שלי, גם של ד"ר ראובן ברקו, בעלי, אז הוא היה המפקד של שנינו, זאת אומרת שנינו חייבים לו.
ענת ברקו: אמנון יספר את הסיפור שלו שאני חושבת שאין יותר מזה כדי להבין, כי הוא עושה את זה גם בבתי הספר והוא יוכל לשתף את כולנו במובן הזה שגם נראה כמה חשוב שהילדים יחשפו לדברים הללו.
ענת ברקו: כשאנחנו מדברים על שואה, משואה לתקומה, צה"ל והגבורה של צה"ל ושל אנשים כמו אמנון והרבה חבר'ה טובים ואחרים וגם של הרבה נשים, זה חלק מהאתוס שלנו.
ענת ברקו: אי אפשר להתעלם מזה ואי אפשר להגיד, אוקיי, הייתה מלחמה, אנחנו זוכרים את ההולכים אבל אנחנו לא זוכרים את אלה שנשארו בינינו שהם פגועי גוף ונפש, וצריך לעשות יותר.
ענת ברקו: אנחנו רואים את העבודה המצוינת שעושים בתוך בתי הלוחם, את היצירה.
ענת ברקו: קיבלתי יצירה מדהימה מאמנון.
ענת ברקו: אנחנו רואים את השיקום.
ענת ברקו: חלק מהשיקום בתעסוקה, שזה דבר כל כך חשוב, ואדוני יושב הראש, 5% במגזר הציבורי חייבים להיות נכים.
ענת ברקו: יש חוק כזה, אז מה?
ענת ברקו: מישהו מקיים אותו?
ענת ברקו: לא מספיק מקיימים אותו.
ענת ברקו: אין דבר יותר חשוב מתעסוקה ותחושת ערך עצמי והמשך תרומה לחברה של אותם אנשים שכל הזמן תרמו לחברה, שהם לא צריכים להוכיח לאף אחד שום דבר.
ענת ברקו: הם את ההוכחה הזאת כל יום נושאים על גופם ובנפשם, הם ובני משפחותיהם.
ענת ברקו: יושבת כאן גם אשתו של אמנון.
ענת ברקו: מה היא תספר, שבמלחמת יום כיפור היא נשארה עם ילדים קטנים, עם בעל שהיה מ"פ בשריון ונפל בשבי בסוריה, ואחר כך לעבור באמת את השיקום ואת החזרה שלו לצבא וכל הדברים האלה, ומעבר לזה עוד החמרות ופגיעות שנוצרו בתהליך ההתבגרות, שגם את זה צריך לקחת בחשבון.
ענת ברקו: יש היום פצועים של מלחמת יום כיפור, מלחמת ששת הימים, שהם פצועים שיש החמרה כתוצאה גם מהגיל.
ענת ברקו: תשמעו, הגיל לא עושה לאף אחד טוב במובן הזה של הבריאות ובטח לא לנכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה.
ענת ברקו: אנשים שגם כנפגעי פעולות איבה נקלעו לזירת טרור.
ענת ברקו: קחו לדוגמא לפני יומיים, פיגוע טרור, מאבטח חוטף סכין בלב כי מישהו קיבל קריזה.
יעקב מרגי: הוא לא קיבל קריזה, הוא עשה את זה בקור רוח.
ענת ברקו: ירושלים מטרידה אותו.
ענת ברקו: הוא נזכר אחרי שלושת אלפים שנה בעם היהודי והקיום שלו.
ענת ברקו: אנחנו צריכים לקחת בחשבון שגם ההיחשפות לפיגועים וגם הפציעות מולידות מעבר לפציעות הגוף גם פגיעות נפש ותגובות פוסט טראומטיות שלצערי הרב לפעמים קשה להכיר בהן, אבל הן פגיעות לכל דבר.
ענת ברקו: הן מחבלות בחיי המשפחה, הן מחבלות ביכולת להתמיד בתעסוקה, מחבלות בחיים, בשינה, דבר כל כך טריוויאלי כמו ללכת לישון ולא לחשוב את המחשבות הטורדניות הללו, את הפלשבקים מזירת הקרב.
ענת ברקו: גם חבר'ה שנפצעו עקב השירות ובמהלך השירות וחבר'ה מכוחות הביטחון שהם לא רק מהצבא.
ענת ברקו: יש הרבה כאלה, אנחנו צריכים לזכור ולא להותיר אותם מאחור.
ענת ברקו: זו המחויבות המוסרית שלנו ולכן גם כשעכשיו אנחנו מגבשים את תסקיר חוק הנכים בראשותו של יושב ראש ועדת העבודה, חבר הכנסת אלאלוף, אנחנו עומדים על זה שבפתיח יהיה כתוב שיש מחויבות מוסרית לאנשים הללו.
ענת ברקו: אף אחד לא עושה טובה.
ענת ברקו: זו לא הטבה סוציאלית, זו מחויבותה של המדינה.
ענת ברקו: ביום הזה אנחנו גם נציג תערוכה של נכי צה"ל ושל נפגעי פעולות איבה דרך הכאב בעצם.
ענת ברקו: תהליך הריפוי הוא גם באומנות, הוא גם בעשייה, הוא גם ביצירה ויש ליווי מאוד חשוב.
ענת ברקו: אני חושבת שזה מוציא הרבה מאוד דברים.
ענת ברקו: אנחנו נציע, ברשותך אדוני, שבאמת בתי הספר יאפשרו לאנשים כמו אמנון לא באופן וולונטרי אלא בתוכנית הלימודים, בשעת חינוך, להביא מישהו שידבר על המלחמות, על מראות המלחמה, על מה שלא כל כך לפעמים מובן לדור הצעיר שלנו שחי כאן במדינה כל כך יפה ומתקדמת, ששום דבר לא בא בקלות.
ענת ברקו: זה לא תמיד היה ככה, ונלחמו בשביל כל דבר, וכל סבב כזה, האחרון הוא צוק איתן, יש עוד פצועים, יש עוד הרוגים, יש עוד נכים, או כל פיגוע כמו הפיגוע במקסים שהיה ב-2003, שמשפחות שלמות, שלושה דורות נמחקו, כולל ניצולי שואה, כי הם סתם ישבו לארוחת שבת בצהריים וזה לא בא בטוב למחבלת המתאבדת שהייתה שם והתכוונה להרוג משפחות שלמות.
ענת ברקו: המחויבות שלנו היא גם להכניס לנושא הלימודים, אולי גם לשקול, למשרד החינוך אני אומרת, מחויבות אישית, שתלמידים, כמו שיש להם מחויבות אישית לגבי כל מיני פעילויות, גם יבקרו בבתי לוחם, גם יעזרו שם, המפגש בין הדור הצעיר לדור של נכי צה"ל או נפגעי פעולות איבה שגם הם משולבים בבתי הלוחם, חלק מהם, עם הפציעות הקשות.
ענת ברקו: אני הייתי שבוע שעבר בבית הלוחם בתל אביב.
ענת ברקו: איך קוראים לבחורה שניצחה אותי, מהפיגוע בדולפינריום, אמנון?
<אמנון שרון: לא זוכר את השם.
<אמנון שרון: היא משחקת פינג פונג.
ענת ברקו: פינג פונג, אלופת העולם, עם כל הנכות ועם כל הפגיעה.
ענת ברקו: תוך שנייה פשוט בחרתי ואמרתי, אוקיי, היא אלופה, ומה עושה לה משחק פינג פונג, שיש לה את המסגרת הזאת, את הטורנירים האלה, את התחרויות, את האולימפיאדות שנכים מייצגים אותנו כל כך בכבוד.
ענת ברקו: צריך לתת לזה מקום וצריך להדגיש ולתת מקום לפעילות הזאת.
ענת ברקו: אני שוב רוצה להודות לך אדוני ולהזמין אתכם גם לאחר מכן לצפות בתערוכה שהיא מאוד משמעותית.
ענת ברקו: ב-11:30 יש לנו אירוע באודיטוריום של הכנסת.
יעקב מרגי: אמנון שרון, בבקשה.
ענת ברקו: אני מתנצלת, אמנון.
ענת ברקו: אשמע כמה מילים.
יעקב מרגי: אמנון, תציג את עצמך קודם כול.
<אמנון שרון: מכובדיי כולם, אמנון שרון.
<אמנון שרון: הוריי זיכרונם לברכה השתחררו מאושוויץ, הגיעו למחנה הכורים באיטליה, הכירו אחד את השנייה, התחתנו, עלו לארץ באוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" שהמפקד שלה היה לובה אליאב.
<אמנון שרון: האונייה הגיעה לחיפה, הבריטים עצרו אותם ושלחו את הפליטים למחנות המעצר בקפריסין.
<אמנון שרון: אני נולדתי בשבי הבריטי בבית החולים הצבאי הבריטי בקפריסין וכעבור שלושה חודשים, בכ"ט בנובמבר 1947 עליתי לארץ בתוך גיגית פח, הפיילוט המפורסמות באוניית התינוקות.
<אמנון שרון: בארץ הייתה שמחה וצהלה.
<אמנון שרון: כולם רקדו לכבוד זה שבאתי.
<אמנון שרון: במלחמת יום הכיפורים, 1973 גויסתי למילואים.
<אמנון שרון: נפרדתי מבלה אשתי, היא הייתה בחודש השלישי להיריון.
<אמנון שרון: הבן רביב היה אז בן 3 ובמוצאי שבת יום הכיפורים עליתי לרמת הגולן עם פלוגת הטנקים שעליה פיקדתי.
<אמנון שרון: לקראת חצות נכנסנו לקרב קשה וטראגי מול חטיבת טנקים סורית שכבר הייתה על ציר הנפט ליד נפח.
<אמנון שרון: הסורים בקרב עקוב מדם השמידו את הפלוגה שלי.
<אמנון שרון: חמישה מחיילי נהרגו, השאר נפצעו.
<אמנון שרון: אני עצמי התפוצצתי בטנק, נפגעתי ונתפסתי על ידי חיילים סורים וביום ראשון בערב הגעתי לדמשק.
<אמנון שרון: במשך חמישה חודשים בצינוק מבודד, קר ואפל, שוכב מקופל על רצפת בטון עם חתיכות חצץ, עובר חקירות ועינויי תופת, שברו לי כל העצמות, קרעו לי את הגוף, עקרו לי ציפורניים, מכות חשמל.
<אמנון שרון: את הגוף שברו לי, את הרוח לא הצליחו לשבור.
<אמנון שרון: פיתחתי תורת הישרדות עם כלים אימוניים.
<אמנון שרון: את התורה והכלים האימוניים שבניתי, אני מעביר היום ומלמד ביחידות המיוחדות של צה"ל.
<אמנון שרון: אני היום מאמן שיקומי בבית חולים רעות בתל אביב, מעביר את הכלים האימוניים שפיתחתי, למטופלים.
<אמנון שרון: אחרי חמישה חודשי תופת הסורים העבירו את כל הקצינים מהצינוקים לחדר גדול, ושלושה חודשים נוספים היינו קהילה ישראלית קטנה בלב דמשק, קהילה איכותית ומיוחדת.
<אמנון שרון: בביקור הצלב האדום התבשרתי שנולד לי בן.
<אמנון שרון: קראתי לו דרור.
<אמנון שרון: בלה חשבה אותו דבר וקראה לתינוק דרור.
<אמנון שרון: אחרי שמונה חודשי שבי, בחילופי שבויים חזרתי הביתה.
<אמנון שרון: העבירו אותי לבית הבראה בזיכרון יעקב, שהפכו אותו למתקן צבאי.
<אמנון שרון: עברתי תחקירים של ביטחון שדה, בדיקות רפואיות.
<אמנון שרון: במהלך הבדיקות הורידו לי את הפרופיל ל-31, קבעו לי נכות מכף רגל עד ראש, בלה אישתי אומרת שגם בתוך הראש.
<אמנון שרון: המליצו שאני אחתום קבע כי הייתי צריך לעבור שני ניתוחים, והסכמתי, וחזרתי לחיל השריון.
<אמנון שרון: ביצעתי את הניסויים המבצעיים על טנק המרכבה, כתבתי את כל החומר התורתי לתפעול הטנק והכנסתי את פלוגת הטנקים הראשונה לצה"ל.
<אמנון שרון: חתמתי לשנה, ובלה אומרת שבגלל המרכבה נשארתי עוד עשרים שנה בצבא.
<אמנון שרון: אני אומר שבזכות המרכבה.
<אמנון שרון: מילאתי תפקידים של פיקוד, מטה, הדרכה, פיתוח.
<אמנון שרון: הייתי מפקד גדוד טנקים סדיר בסיני.
<אמנון שרון: בשלום הגליל נחתי מהים עם גדוד של טנקים בג'וניה ליד ביירות.
<אמנון שרון: סיימתי בשריון בתפקיד של סגן מפקד אוגדת טנקים.
<אמנון שרון: לאחר מכן הייתי מפקד פו"מ למטה, פו"מ קצר, שם הכרתי לראשונה את הברקואים.
<אמנון שרון: השתחררתי מצה"ל בדרגת אלוף משנה.
<אמנון שרון: כיום אני פנסיונר.
<אמנון שרון: אני מלמד את תורת ההישרדות שלי ביחידות המיוחדות של צה"ל, מרצה ומספר את הסיפור שלי בבתי ספר ומשתתף בפרוייקט של מסע שורשים למחנות המעצר בקפריסין, ואת הכול אני עושה בהתנדבות.
<אמנון שרון: הנכות מלווה אותי וצמודה אלי כבר ארבעים וארבע שנים.
<אמנון שרון: מי שלא מבין, מהשבי אי אפשר להשתחרר.
<אמנון שרון: אני עובר טיפולים של פיזיו והידרו בבית הלוחם בתל אביב.
<אמנון שרון: בית הלוחם מהווה את הבית השני שלי.
<אמנון שרון: לטיפול הנפשי הפוסט טראומטי אני משתתף בחוגי ציור ופיסול.
<אמנון שרון: אני מנסה להשתחרר מהשבי אבל כל יום יש משהו חדש שקשור.
<אמנון שרון: אורון שאול והדר גולדין, כל מה שקורה בסוריה, השבויים שדאעש תופס, הצפון קוריאנים שעקרו מישהו.
<אמנון שרון: אני מנסה להירגע, הולך לחדר, פותח את הרדיו ואילנית שרה לי "ללכת שבי אחריך".
<אמנון שרון: אי אפשר להשתחרר.
<אמנון שרון: כבן ניצול שואה שנולד בקפריסין, עם שירות בצה"ל בכמה מלחמות ביחידות הקרביות חרף הנכות והפרופיל הנמוך שלי, לדעתי משרד החינוך צריך להכניס באופן קבוע ומסודר לימודי מורשת על הפרק המופלא בתולדות מדינת ישראל, הסיפור של מחנות המעפילים בקפריסין ומורשת קרב על מלחמות ישראל.
<אמנון שרון: בנושא קפריסין, לדעתי צריך שיעורים מסודרים וללמד את סיפור מחנות העקורים באירופה שקמו בתום מלחמת העולם השנייה, פליטי שואה שהובאו למחנות האלה.
<אמנון שרון: בארץ שלטו אז הבריטים שהיו קשים וקשוחים מאוד ולא אפשרו לפליטים היהודים לעלות לארץ.
<אמנון שרון: אוניות עמוסות מעפילים בתנאים קשים, צפופים ודחוסים הגיעו לחופי הארץ.
<אמנון שרון: הבריטים עצרו את האוניות ושלחו את פליטי השואה למחנות המעצר בקפריסין.
<אמנון שרון: מחנות הקיץ היו בפמגוסטה באוהלים, מחנות החורף בקסילוטים או בצריפי פח.
<אמנון שרון: המחנות היו מוקפים בגדרות תיל עם מגדלי שמירה, חיילים בריטים חמושים שומרים על העצורים, ותזכרו, זה פליטים שרק יצאו מהשואה ומהמחנות של הגרמנים.
<אמנון שרון: במחנות, יחד עם זה, התפתחו חיי קהילה עשירים כולל כל מיני לימודים וחינוך, קבוצות פוליטיות קמו, הכול בעזרת שליחי הסוכנות שהגיעו מהארץ.
<אמנון שרון: הצעירים מרחבי אירופה המשוחררת ניהלו חיים מסודרים, זוגות התחתנו, נולדו 2,200 תינוקות בבתי החולים הצבאי הבריטי בניקוסיה.
<אמנון שרון: בשיעורים אפשר לשלב היום סרטים דוקומנטריים לספרים שנכתבו על התקופה ועדיין יש הרבה "תינוקות" שיכולים לספר בעדות חיה.
<אמנון שרון: מבחינת מורשת קרב, לדעתי צריך ללמד יותר בבתי ספר על מלחמת השחרור הקשה מאוד שצה"ל בתחילת ההתפתחות שלו, איך פליטי שואה הורדו מאוניות, גויסו למלחמה, אחרי אימון קצר נשלחו לקרבות.
<אמנון שרון: על מלחמת ששת הימים עם כל ההשלכות שלה על המדינה, על השאננות שהביאה את ההפתעה במלחמת יום הכיפורים וכמובן ללמד על מלחמת יום הכיפורים, איך ממצב נחות, בהפתעה גמורה, עם נחישות ותעוזה צה"ל ניצח.
<אמנון שרון: היינו 35 קילומטר מדמשק, שהיה להם עוד נציג בתוך דמשק ו-101 קילומטר מקהיר, מלחמה שבסופה הביאה את השלום עם מצרים וירדן.
<אמנון שרון: אני אישית מנסה להעביר לתלמידים ולחיילים ששומעים את ההרצאות שלי, שמכל צרה וכל בעיה אפשר למצוא פתרון ולצאת בגדול.
<אמנון שרון: הניצחון הגדול שלי על הבריטים והסורים - יש לנו היום שלושה ילדים, שמונה נכדים שיהיו בריאים, ויש לי אישה גיבורה, בלה, פנסיונרית של משרד החינוך, שלושים ושש שנה הייתה מורה, מחנכת ומורה לאנגלית.
<אמנון שרון: בלה תמיד איתי ושתהיה בריאות ושמחות לכולנו.
<אמנון שרון: תודה רבה.
יעקב מרגי: אני יכול להעיד על עצמי שהסיפור והסקירה שנתת, זה נתן לי כמו להשתתף עכשיו בסדנא שבאמת מחזקת ומספרת איך אפשר באמת לשרוד וללמוד מזה.
יעקב מרגי: אני חושב שזה נכון, כל מה שביקשת.
יעקב מרגי: יכול להיות שחלק מהדברים נעשים במערכת החינוך, אבל נשמע את המפקחת הארצית.
יעקב מרגי: אני חושב שזה נכון, זה צריך לבוא לידי ביטוי.
יעקב מרגי: אנחנו בגיל כזה במדינה שהגיע הזמן שגם נעצים את זה.
איתן ברושי: אדוני היושב ראש, שותפי לדיון החשוב.
איתן ברושי: גם אני מברך את ענת שיצאה, ולומר שבעצם מכל דבר ובמגבלות הזמן צריך לראות נקודה או שתיים מרכזיות, אז הדבר הראשון, בוודאי שיש הערכה גדולה והוקרה.
איתן ברושי: אני מכיר פה חלק מהאנשים.
איתן ברושי: אני הייתי פו"מ ארוך, לא פו"מ קצר.
איתן ברושי: חלק מחיי השתתפתי גם בפעילויות, גם במלחמת יום כיפור, ואני רוצה לומר שקודם כל ישנה הערכה גדולה והוקרה, אבל אני רוצה ללכת עוד צעד אחד קדימה, ואתה עוסק, והסיפור האישי שלך הוא בתחום החינוך, שאתה נפגש עם אנשים, ואני שואל שתי נקודות שעלו גם לאחרונה, אחת, כנראה שאנחנו הפכנו להיות מצבא העם לצבא חצי העם.
איתן ברושי: על פי הנתונים שמתפרסמים, יש חצי עם שלא משרת וחצי עם שעובד קשה מאוד וזוכה גם להערכה על פי מדדים של אחוזי הגיוס בכלל והשירות המשמעותי בפרט.
איתן ברושי: אני חושב שההוקרה בצד של ההערכה ושל כל מה שמתחייב, וגם אני שיחקתי פינג פונג עם אותה בחורה שניצחה אותי בקלות, אנחנו לא כל כך טובים בזה, והייתי במקומות, אבל בסופו של דבר אני חושב שהביטוי הגדול להערכה של דור הלוחמים וההורים שלנו המייסדים ואחר כך הדורות שפה מיכה חברי ואחרים מייצגים את המלחמות שאנחנו השתתפנו בהם, הוא הנכונות של הדור הצעיר ללכת בעקבות הדורות שהיו לפניו.
איתן ברושי: גם אנחנו הלכנו בעקבות הדורות של ההורים והמייסדים ואני שואל אם יש שחיקה.
איתן ברושי: אתמול היה פה יום המורה באותה ועדה שחבר הכנסת מרגי מרכז בנאמנות, ועדת החינוך, התרבות והספורט.