GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עליזה לביא: כלומר יש לנו עוד מדדים, לא רק אותם מבחנים, או נתונים לא ברורים שמתפרסמים בתקשורת.
עליזה לביא: איך יכול להיות שהצבא שמגייס 52% מן האזרחים, העברית אצלם הולכת ומתמעטת?
עליזה לביא: מדברים פה על 12 ו-10 שנות לימוד בעברית, של כתיבה וקריאה.
עליזה לביא: הצבא מדווח, הצבא נותן לך נתונים בלי סקרים.
עליזה לביא: הבן שלי הוא מ"מ צעיר ומקבל עכשיו כיתת טירונים.
עליזה לביא: הוא אומר לי: "אמא, קצינת הת"ש דיברה אתי על חיילים רגילים שמגיעים אליי ואני הולך להבין מה אני מקבל.
עליזה לביא: " איך יכול להיות?
עליזה לביא: מה קרה לנו?
יעקב מרגי: הוא לא כתובת לשאלה איך זה יכול להיות.
יעקב מרגי: הוא מציג נתונים.
יעקב מרגי: הדברים שאמרת מתייחסים למדידה, אם זה אכן הפער.
יעקב מרגי: מאיר כהן, שאלת שאלה חשובה.
יעקב מרגי: בכוונה אני מתעקש לסיים אתך את הקטע הזה לפני שנעבור לצד הפילוסופי-מקצועי, נקרא לזה איך שנקרא.
יעקב מרגי: אני באמת רוצה לדעת איך זה מתיישב.
יעקב מרגי: אם אנחנו מודדים את עצמנו מול מדינות ה-OECD- - -
חנין זועבי: אבל זה בממוצע.
יעקב מרגי: ואנחנו במודע או במכוון לא מאפשרים לחלשים להתקדם, תגיד לנו איך זה מתיישב סטטיסטית.
<יוסי מחלוף: אסביר.
<יוסי מחלוף: המבחן מלכתחילה לא מיועד לתלמידי חינוך מיוחד.
<יוסי מחלוף: יש אפילו בקשה של מארגני המחקרים לסמן את תלמידי החינוך המיוחד, להוריד אותם מן המחקר.
<יוסי מחלוף: בישראל גם מערכת החינוך של החרדים, באופן כללי – יש יוצאי דופן – לא משתתפת במבחנים.
<יוסי מחלוף: זה כ-20% מכלל מערכת החינוך.
יעקב מרגי: כלומר, כאשר אומרים ש-25% לא משתתפים בבחינות, זה כולל את החינוך המיוחד ואת החינוך החרדי.
יעקב מרגי: ומה לגבי אלה שהמורים אמרו להם לא להגיע למבחנים?
<יוסי מחלוף: כשבודקים מתוך מי שאמור להשתתף – חסרים כ-1%–2%.
<יוסי מחלוף: זה עומד בסטנדרטים של המבחנים.
יעקב מרגי: הנחת, פחות או יותר, את דעתי.
יפעת שאשא ביטון: בסוף-בסוף אנחנו נמצאים במקום לא טוב.
יפעת שאשא ביטון: אפשר להסתכל על הנתונים כך או אחרת.
יעקב מרגי: הוא לא הסתתר, הוא אמר ממה זה מורכב.
יעקב מרגי: אני רוצה לפתוח את הדיון.
יוסף עטאונה: יש לי שאלה.
יוסף עטאונה: הנתונים ברורים, גם ממבחני המיצ"ב וגם מן המבחנים הבין-לאומיים שמתפרסמים כל הזמן.
יוסף עטאונה: יש פער ויש קושי בשפה העברית, והבעיה כפולה בשפה הערבית.
מאיר כהן: יותר מאשר כפולה, לצערי.
יוסף עטאונה: הנתונים מתפרסמים כבר שנים על גבי שנים.
יוסף עטאונה: המחקר חשוב, אבל לפי דעתי היה צריך לערוך מחקר מתערב בתוך המערכת, איך אפשר לקדם את הדברים.
יעקב מרגי: את זה נשמע מאנשי משרד החינוך.
יעקב מרגי: כרגע דיבר נציג ראמ"ה – הרשות למדידה והערכה.
<קריאה: אפשר להציג את המצב בגיל הרך, בקדם-יסודי?
יעקב מרגי: רבותי, יש כמה אנשים שביקשו לדבר.
יעקב מרגי: לפני שנשמע את נציגי משרד החינוך אני מציע שנשמע אותם.
יעקב מרגי: לאחר מכן נשמע את אנשי משרד החינוך.
יעקב מרגי: חברי הכנסת יוכלו להשתלב בדיון.
יעקב מרגי: נתחיל עם פרופ' מיכל אורנן-אפרת.
יעקב מרגי: אני מציע שנשמע אותם כעת כדי שיהיה לנו מצע רחב יותר.
יעקב מרגי: חברי הכנסת, אם תרצו להשתלב בדיון תאמרו לי.
<מיכל אורנן-אפרת: אני מן החוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה, חברת סגל, פרופסור מן המניין.
<מיכל אורנן-אפרת: תחום העיסוק שלי הוא הלשון והחיים.
<מיכל אורנן-אפרת: אני רוצה להצביע על שתי נקודות.
<מיכל אורנן-אפרת: נקודה אחת עלתה פה: הוראת השפה.
<מיכל אורנן-אפרת: יש אנומליה בהוראת השפה העברית כשפת אם.
יעקב מרגי: תארי לך שהמורה בכיתה ד' אומר "יש אנומליה".
יעקב מרגי: מה הילד צריך להבין?
<מיכל אורנן-אפרת: חלק מן האוריינות זה גם הבנת מילים לועזיות.
<מיכל אורנן-אפרת: אני שמחה בהערה, משום שיש תפיסה – על זה אני רוצה לדבר – בכל העולם, גם בתרבויות שאין בהן כתב ואין בהן בתי ספר, ששפת אם נרכשת בגיל 4–5 שנים.
<מיכל אורנן-אפרת: כאשר לילד יש התפתחות מוטורית קוגניטיבית ואחרת תקינה, בגיל 4-5 שנים הוא שולט שליטה מלאה בדקדוק שפת האם שלו.
<מיכל אורנן-אפרת: אשרינו שילדים בגיל הזה לא יודעים מה זה אונס ומניות ואוזון, את זה הם ילמדו כאשר הם יתבגרו.
<מיכל אורנן-אפרת: אז אנחנו מבחינים בין אוצר מילים, הכרת העולם, לבין הכרת דקדוק השפה.
<מיכל אורנן-אפרת: זה לא בית ספר.
<מיכל אורנן-אפרת: הם שומעים את זה מסביב, הם מפתחים את השפה שלהם.
<מיכל אורנן-אפרת: יש פה גישות שונות.
יעקב מרגי: את מכירה את המחקר שאומר שילד מן הפריפריה מגיע לכיתה א' עם X אוצר מילים ואילו ילד מן המרכז מגיע עם אוצר מילים גדול יותר, והפערים הם של כמעט 600%?
<מיכל אורנן-אפרת: אתה מדבר על אוצר מילים ואני כרגע מדברת על דקדוק השפה, על המערכת.
יעקב מרגי: אם אין לו את אוצר המילים זה לא משליך על הדקדוק?
<מיכל אורנן-אפרת: לא.
<מיכל אורנן-אפרת: אקדים ואומר, שתי הנקודות שאני רוצה לדבר עליהן הן: ראשית, רכישת שפת אם וההבדל בין שפת אם לכל מיומנות אחרת.
<מיכל אורנן-אפרת: הדבר השני, שהוא העיקרי, הוא העובדה שהנושא כאן הוא בכלל לא נושא לשוני.
<מיכל אורנן-אפרת: הוא נושא של מציאות, של אינטראקציה, של תפיסת מציאות.
<מיכל אורנן-אפרת: לכן אם הילד מגיע עם אוצר מילים פחוּת זה משום שהוא פחות חשוף למציאות, פחות מדברים אתו, הוא פחות חשוף לגירויים.
<מיכל אורנן-אפרת: אני רוצה לחזור ולומר דבר אחד לגבי שפת אם.
<מיכל אורנן-אפרת: בכל העולם זה לא עניין של מדיניות חינוך, כי זה לינוק עם חלב האם.
<מיכל אורנן-אפרת: ילד רוכש את שפת האם לא בצורה דידקטית על ידי בית ספר.
<מיכל אורנן-אפרת: השאלה מה אנחנו עושים בבית הספר כשילד בארץ מגיע ללמוד את שפת האם.
<מיכל אורנן-אפרת: בכל העולם, וזו מתנה לנו כבלשנים משום שזה התחום היחיד – לא מתמטיקה ולא אנגלית ולא דברים אחרים – שהילד מגיע עם מיומנות בדיוק כמו המבוגר.
<מיכל אורנן-אפרת: אם אומר לילד שהריבוי של זכר הוא "ים", כל ילד בכיתה יקפוץ ויאמר: אבל אומרים אב ואבות.
<מיכל אורנן-אפרת: אם נאמר לילד שהריבוי של נקבה הוא "ות", כל ילד בכיתה יקפוץ ויאמר: אבל אומרים אישה ונשים.
יפעת שאשא ביטון: אבל כשהם יגיעו לשם מספר אז נראה כמה החברה שלנו לא שם.
עליזה לביא: כי הם מעתיקים מההורים, מהסביבה.
עליזה לביא: את רואה שגיאות של דור שני ושלישי, את רואה גם בעגה.
<מיכל אורנן-אפרת: אני לא רוצה לדבר על שגיאות.
<מיכל אורנן-אפרת: זה בדיוק העניין.
<מיכל אורנן-אפרת: התפיסה שלנו היא אנומליה, כי בכל העולם התפיסה היא שהדובר הוא בעל הבית בשפה ואנחנו צריכים לנצל את זה.
<מיכל אורנן-אפרת: אני לעולם לא אומר "שתי שקל", בוודאי שלא, או "שלוש ילדים".
עליזה לביא: כי קיבלת חינוך מיום שנולדת.
<מיכל אורנן-אפרת: אני לא הנושא כאן.
<מיכל אורנן-אפרת: אבל אומר לך, הסיבה שהבוגרים- - -
יעקב מרגי: אם תשמעי טעות, תעירי?
<מיכל אורנן-אפרת: חס וחלילה.
יפעת שאשא ביטון: פה אנחנו שוגים.
<מיכל אורנן-אפרת: הסיבה שהדוברים, וזה כולל ילדים ומבוגרים, אומרים- - -
מאיר כהן: בצבא אומרים "שלוש חודש".
מאיר כהן: לא תמצא אחד שאומר "שלושה חודשים".
מאיר כהן: גם מי שיש לו 100 בלשון יגיד "שלוש חודש".
עליזה לביא: "עוד שבע יום אני משתחרר".
<מיכל אורנן-אפרת: הסיבה שזה נאמר היא בדיוק מה שאני מדברת עליו, והוא נכון בערבית ונכון בעברית.
<מיכל אורנן-אפרת: לילד מהשפות השמיות, העברית והערבית, יש דקדוק והוא יודע מתוך אותו דקדוק ששם המספר הולך עם הנקבה.
<מיכל אורנן-אפרת: אם אלמד באולפן ואומר להם שאומרים "שלושה שקלים" הם יגידו לי: מרסי, תודה, וילמדו את זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא מדברת על האולפן.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על שפת אם של מי שנולד כאן.
יפעת שאשא ביטון: את נוגעת בדיוק בחטא שלנו שהתפתח בשנים האחרונות, שאנחנו מוותרים לילדים שלנו, שאנחנו לא מתקנים אותם, שלקחנו את השפה כמכלול ועיצבנו תבניות ואז הם בכלל לא יודעים איך כותבים את זה נכון ויש הרבה שגיאות כתיב.
יפעת שאשא ביטון: שם חטאנו במערכת החינוך, נקודה.
יעקב מרגי: הפלגנו אך הזמן שלנו מצומצם.
יעקב מרגי: אנא תתמקדי.
עליזה לביא: מה הטענה המרכזית, שבעצם אדם הוא תבנית נוף מולדתו, בלי קשר לחינוך?
<מיכל אורנן-אפרת: לא, חס וחלילה.
יעקב מרגי: תבהירי במספר מילים.
יעקב מרגי: תאפשרו לה לסיים.
חנין זועבי: ומה ההמלצה שלך.
<מיכל אורנן-אפרת: אני רוצה להגיע להמלצה.
<מיכל אורנן-אפרת: ההמלצה פשוטה מאוד: בואו נדבר עם הילדים על החוקים, כלומר נתייחס לעובדה שהם יודעים, לא נתקן.
<מיכל אורנן-אפרת: עכשיו אני רוצה לדבר על הנקודה העיקרית שלשמה הגעתי לכאן, והיא העניין שהשפה היא כלי, שהשפה היא מראה.
<מיכל אורנן-אפרת: זה לא נושא של לשון בכלל.
<מיכל אורנן-אפרת: השפה היא מראה מצוינת.
<מיכל אורנן-אפרת: כשאנחנו כולנו אומרים "כזה כאילו" אז הכול וירטואלי, אנחנו מסמסים במסרונים, כל האינטראקציה היא במסרונים, לא צריך מילות קישור, צריך לספור תווים, אז כך אנחנו מדברים.
<מיכל אורנן-אפרת: אנחנו לא מדברים בינינו לבין עצמנו, לא הורים, לא מורים, לא ילדים.
יעקב מרגי: אז מה עושים?
<מיכל אורנן-אפרת: אני רוצה להתייחס אל מה שאתה הצגת על הקשר בין ההשקעה ההורית במשחקים עם ילדים לבין השפה.
<מיכל אורנן-אפרת: שההורים לא ישחקו אלא ידברו, שהילדים לא יציגו מצגות אלא הילדים יעמדו בפני כיתה וידברו.
יעקב מרגי: חברת הכנסת חנין זועבי, רצית לומר משהו?
חנין זועבי: אני רוצה לדבר על שתי נקודות בשפה טלגרפית ממש.
חנין זועבי: הבעיה בחברה הערבית היא בשתי רמות של מקרו.
חנין זועבי: הרמה הראשונה היא חשיפה לשפה הערבית במרחב הציבורי.
חנין זועבי: זה כמעט לא קיים, השפה הערבית נדחקת לשוליים בשלטים, במרחב הציבורי, בכל המקומות, גם במקומות בידור וגם במקומות ציבוריים שאתה נכנס אליהם.
חנין זועבי: הוויזואליות של השפה הערבית לא נמצאת כי אנחנו במדינה יהודית.
חנין זועבי: זה בעיה ראשונה.
חנין זועבי: הבעיה נגזרת גם במרחב החינוכי.
חנין זועבי: ד"ר ראויה ברבארה אולי תתקן אותי.
חנין זועבי: הייתי בבית ספר, לא היו הוראות בטיולים של בתי הספר.
חנין זועבי: אנחנו יוצאים לטיולים, אנחנו נכנסים למקומות ציבוריים, למשחקייה, למקומות של משחקים – אין הוראות בשפה הערבית, הכול מופיע בשפה עברית.
חנין זועבי: החשיפה הזאת היא קודם כול פרי תוצאה של מרחב פוליטי ותוצאה של מרחב חינוכי, שלא קיים.
חנין זועבי: המיקום של השפה הערבית במרחב החינוכי מחוץ לבית הספר הוא כמעט שולי.
חנין זועבי: הבעיה בתוך המדיניות של משרד החינוך, אני שמה דגש מרכזי, ואולי ד"ר ראויה ברבארה תסכים, היא בהכשרה של המורים.
יעקב מרגי: היא אומרת את זה כל הזמן.
חנין זועבי: כל הזמן.
חנין זועבי: זה בעיה מבנית בחינוך הערבי.
יפעת שאשא ביטון: גם בחינוך העברי, תאמיני לי, אנחנו פושעים שם.
חנין זועבי: אני יודעת על מה אני מדברת.
חנין זועבי: זה המשפט האחרון והמרכזי: הפער בין ההכשרה של מורים ומורות ערבים לבין ההכשרה של מורים ומורות יהודים הוא אותו הפער של ההישגים בין התלמידים היהודים והערבים.
חנין זועבי: תראו את הפער בהישגים – זה תוצאה של פער בין המורים.
יפעת שאשא ביטון: אצלי הגיעו דווקא תלמידים מן המגזר הערבי עם הישגים גבוהים יותר.
חנין זועבי: תבדקו את בוגרות המכללות.
חנין זועבי: זה אסון.
יעקב מרגי: אני מבטיח לך שנערוך דיון על הכשרת מורים במגזר הערבי.
יפעת שאשא ביטון: הכשרת מורים בכלל.
יפעת שאשא ביטון: גם אצלנו זה נורא.
יעקב מרגי: נבודד כל מגזר, נערוך שני דיונים.
יעקב מרגי: עליזה פרסבורגר, ולאחר מכן נשמע את נציגי משרד החינוך.
<עליזה פרסבורגר: אני קלינאית תקשורת ומטפלת כבר יותר מ-20 שנים בגנים, במוסדות חינוך, במכון להתפתחות הילד של קופת חולים, ואני גם מדריכה גננות בגנים רגילים בנושא של שפה באזור ירושלים.
<עליזה פרסבורגר: אני גם פעילה בעמותת "נתיבי רשת", אני אחראית על התחום של בדיקת התפתחות השפה והשפעת המסכים על הנושא הזה.
<עליזה פרסבורגר: אני רוצה להציג את הדאגה שלי.
<עליזה פרסבורגר: כאן דיברו על בתי ספר – הדאגה שלי היא עוד בשלב מוקדם יותר של התפתחות השפה של ילדים.
<עליזה פרסבורגר: אנחנו רואים, קודם כול, שיש לנו פניות לטיפול בגיל הרבה יותר צעיר.
<עליזה פרסבורגר: אם פעם הייתי מטפלת בעיקר בילדים בני 4–5 שנים, היום זה בני שנתיים–שלוש עם בעיות מורכבות יותר.
<עליזה פרסבורגר: אנחנו פשוט מוצפים בילדים שמגיעים אלינו לטיפול ואנחנו לא עומדים בזה.
<עליזה פרסבורגר: המחקרים מראים ששני דברים עיקריים מסייעים מאוד לילדים בהתפתחות שפה.
<עליזה פרסבורגר: ראשית, שהם צריכים לשמוע ולחוות דברים בצורה שמיעתית.
<עליזה פרסבורגר: כלומר לא רק לצפות בסרטים הכי חינוכיים שיהיו.
<עליזה פרסבורגר: הם צריכים פשוט לשמוע אדם שמדבר אליהם ומסביר להם ומלמד אותם, וגם לחוש ולעשות וליצור, ללמוד מה זה תלת-ממד מכך שהם מרגישים אותו ולא מכך שצופים בו.
<עליזה פרסבורגר: כשאנחנו רואים היום יותר הורים שעסוקים בסמרטפונים – בגיל הרך הנושא הזה חשוב מאוד כי יש ממש המלצות למנוע מילדים חשיפה למסכים עד גיל שנתיים, ומעבר לזה לצמצם ככל האפשר.
<עליזה פרסבורגר: אנחנו רואים הורים שמדברים בפלאפון, שמדברים פחות עם הילדים שלהם, שעונים להם בצורה יותר מצומצמת.
יעקב מרגי: אם הם עונים.
<עליזה פרסבורגר: אנחנו חשים שאם נערוך את הדיון הזה בעוד כמה שנים המצב יהיה עוד יותר חמור.
יעקב מרגי: אני "חטפתי" בכיוון ההפוך.
יעקב מרגי: אבי עליו השלום היה אומר: "עד שאתה בא, כל הזמן אתה בטלפון?
יעקב מרגי: " דווקא אני לא הייתי מדבר.
<עליזה פרסבורגר: בעמותה שלנו אנחנו בונים תוכניות ומנסים לקדם את ההתערבות בגיל הרך, את הפיתוח של השפה, את ההדרכה של ההורים, את ההדרכה של הצרכים החינוכיים, לפחות מסך ויותר התערבות ויותר עשייה משותפת.
יעקב מרגי: אל תתייחס למצגת.
יעקב מרגי: תספר לנו מה אתם עושים.
<תומר בוזמן: אני המפקח המרכז של הוראת העברית.
יעקב מרגי: כמה זמן אתה בתפקיד?
<תומר בוזמן: 3 שנים וחצי.
<תומר בוזמן: כפי שראינו כבר בדיון, העיסוק בשפת אם עוסק גם בהוראה, גם בלמידה, גם בחברה, גם בתרבות, גם במה שקורה בבית בגילאים אפס עד 4, 5, 6 שנים.
<תומר בוזמן: אתייחס למה שקורה במערכת החינוך.
<תומר בוזמן: אני כן רוצה להתייחס לעלייה הברורה שהייתה מ-2006, גם כתוצאה מעבודה אינטנסיבית של מורים מאז הנתונים הראשוניים של הבחינות הבין-לאומיות ובחינות המיצ"ב, שהיה גם שינוי של תוכנית הלימודים בהתאם וגם עיסוק אינטנסיבי מאוד בקריאה ובכתיבה.
<תומר בוזמן: כאשר היינו תלמידים בתיכון העיסוק בקריאה ובכתיבה היה מזערי, ספורדי, אינטואיטיבי ומזדמן וכתבנו בכיתה י"ב אולי פעמיים בשנה לקראת הבחינות בחיבור.
מאיר כהן: למדתי בבית ספר תיכון בדימונה והמורים לספרות שלי, היו לי שניים כאלה, דרשו מאתנו Book report, דרשו מאתנו פעם בחודש לתת תקציר של ספר שהם נתנו לנו.
יעקב מרגי: אנחנו כתבנו סיכומים.
<תומר בוזמן: אני מפריד בין הוראת ספרות ובין קריאה נרטיבית.
יפעת שאשא ביטון: אסור להפריד.
יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך מדברת על זה.
מאיר כהן: קראתי את "הדבר" של אלבר קאמי ואני זוכר עד כמה היה קשה לי.
יפעת שאשא ביטון: אי אפשר לפרק את ההוראה של השפה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה על משרד החינוך, כי משרד החינוך הוביל קו.
יפעת שאשא ביטון: אי אפשר לדבר על רב-תרבותיות ובסוף ללמד שפה בנפרד ודברים אחרים בנפרד.
יפעת שאשא ביטון: השפה שזורה בכל המקצועות.
<תומר בוזמן: נכון, אבל יש כניסות שונות לטקסט, בין אם זה קריאה לצורך מסוים.
יפעת שאשא ביטון: אפשר גם וגם וגם.
<תומר בוזמן: נכון, אז אנחנו עושים גם וגם.
<תומר בוזמן: אני מתייחס לעיסוק בקריאה ובטקסטים שימושיים, בטקסטים עיוניים, בטקסטים ביקורתיים, במאמרי דעה – זה עיסוק שבשנים האחרונות התרחב, לא על חשבון הוראת הספרות.
יעקב מרגי: זה משולב גם בהבעה בעל פה?
<תומר בוזמן: בוודאי.
<תומר בוזמן: בתוכנית בעברית הכנסנו גם את נושא ההבעה בעל פה, החל מקריאה בקול של טקסטים מנוקדים וקריאה תמה וקריאה מדויקת ועד כדי דיון וטיעון.
יעקב מרגי: לאור זה שאנחנו במקום בינוני באמצע, מה התוכניות לעתיד?
<תומר בוזמן: אתייחס לזה.
<תומר בוזמן: כאשר נאמר פה שיש יציבות ושאנחנו מסתפקים בזה – בוודאי איננו מסתפקים בכך.
<תומר בוזמן: אנחנו בדיונים מתמידים ובבחינת פרקטיקות הוראה כדי לבדוק איך אנחנו יכולים להמשיך במגמת העלייה ולשבור את תקרת הזכוכית שלכאורה נוצרת.
<תומר בוזמן: מנכ"ל המשרד ביקש מצוות השפה להגיש בעוד כחודש וחצי תוכנית לאומית לבחינת שפת האם, גם בעברית וגם בערבית.
<תומר בוזמן: ד"ר ראויה ברבארה תיכף תתייחס לכך.
<תומר בוזמן: הדגש שנרצה לשים הוא על עיסוק אינטנסיבי יותר בקריאה ובכתיבה, טיפול מעמיק באוצר המילים, וכמובן זה משתלב בתוכניות שכבר קיימות, כמו המרת בחינות הבגרות.
<תומר בוזמן: אם דיברתם על הערכה, ואם בראשית דבריך, חברת הכנסת שאשא-ביטון, התייחסת לפרקטיקות חדשות של הוראה בכתיבה, אז אנחנו בהחלט נותנים דעתנו לכך.
<תומר בוזמן: אנחנו ממירים את בחינות הבגרות, שמאלצות תלמיד בסיטואציה של בחינה לכתוב בשעה וחצי, לעבודה תהליכית הרבה יותר וכך ההוראה נעשית איכותית יותר, הכתיבה נעשית איכותית יותר.
מאיר כהן: מה אחוז העבודות בהיסטוריה למשל?
מאיר כהן: יש היום אפשרות לתלמיד להגיש עבודה במקום להיבחן?
<תומר בוזמן: בתחומי דעת אחרים נעשים דברים יפים מאוד.
<תומר בוזמן: זה עד 30%.
<תומר בוזמן: נעשות הרבה יותר עבודות חקר, נעשים הרבה יותר תלקיטים ודברים יפים, גם ברמת החשיבה.
יעקב מרגי: אני תוהה, לאור מה שראיתי בגרף הראשון, אם תקרת הזכוכית שהצבנו לעצמנו, האם הרף של מדינות ה-OECD הוא יעד נכסף כי גם המדינות האלה לא נמצאות במקום טוב בגרף.
יעקב מרגי: אם אני לוקח את מדינות ה-OECD – ואני עכשיו מתנתק מן החברה הערבית, תסלחו לי.
חנין זועבי: אתה לא יכול.
יעקב מרגי: עוד לא התבטאתי, עוד רגע.
יעקב מרגי: לו יצויר שאני בודק את החברה הערבית, ותגידו לי שיש גרף שאומר שדוברי העברית נמצאים במקום טוב, צמודים לממוצע ה-OECD, ואפילו בגרף מסוים עוברים את ממוצע ה-OECD, אנחנו עדיין במקום לא טוב.
יעקב מרגי: החברה הערבית צריכה התייחסות מיוחדת.
יעקב מרגי: אני מבקש לשמוע ממך, ד"ר ראויה ברבארה, אם זה בכלל על שולחן משרד החינוך, אם זה מפריע, אם זה בדיון לקראת שינוי כלשהו.
<ראויה ברבארה: קודם כול, אני רוצה להודות לכם על כך שהעליתם את הנושא שכואב לנו כבר שנים.
<ראויה ברבארה: אנחנו לא שתקנו.
<ראויה ברבארה: יש לנו עשייה המשכית כבר שנים רבות.
<ראויה ברבארה: אתחיל בתוכניות הלימודים.
<ראויה ברבארה: תוכניות הלימודים שהיו לנו לפני שנת 2009 בבית הספר היסודי עסקו רק בטקסטים ספרותיים ולא בטקסטים עיוניים, שלא נדבר על העל-יסודי, שרק מ-2013 התחלנו ללמד טקסטים עיוניים.
<ראויה ברבארה: כל מה שלימדנו עד 2013 היה טקסטים ספרותיים בלבד, ואילו התלמידים נבחנו בבחינות העיוניות בטקסטים עיוניים, להביע דעה, אסטרטגיות חשיבה מסדר גבוה וממדי הבנה עולמיים.
<ראויה ברבארה: לכל זה לא התייחסנו בבתי הספר בהוראת הערבית בגלל שרמת ההוראה לא עולה על רמת המורים, והמורים בוגרי האוניברסיטאות ובוגרי המכללות שלנו, 90% מן הקורסים שהם לומדים שם הם קורסים של ספרות.
<ראויה ברבארה: אין חוג ללשון הערבית, יש את החוג לשפה וספרות ערבית.
<ראויה ברבארה: רוב הקורסים, 90% מן הקורסים הם קורסים של ספרות ואין כמעט קורסים של לשון.
יעקב מרגי: אף אחד לא חשב לשנות את זה פעם לאור המצב?
<ראויה ברבארה: עכשיו אנחנו התערבנו, רק אחרי התוצאות מ-2009 ומ-2012.
<ראויה ברבארה: יש לנו ועדת אתגרים במשרד החינוך שמתערבת גם בסילבוס של המכללות להוראת ערבית.
<ראויה ברבארה: אנחנו מתערבים גם ברמת בחינת הכניסה והסף של אלה שנכנסים ואנחנו מתערבים בבחינת הבקיאות אחרי שבוגרי המכללות והאוניברסיטאות מגיעים אלינו למערכת, לפני שהם נכנסים אנחנו בוחנים אותם פעם נוספת.
<ראויה ברבארה: אני רוצה להתייחס גם לתוכנית "שלהבת" בעל-יסודי.
<ראויה ברבארה: עכשיו יש לנו תוכנית שקראתי לה תוכנית אהל"ן – אסטרטגיות הוראה לכל הנלמד.
<ראויה ברבארה: אנחנו לוקחים את כל האסטרטגיות של החשיבה מסדר גבוה ומלמדים אותן בכל המקצועות: ערבית, היסטוריה, אזרחות, בכל דבר.
<ראויה ברבארה: לילדים הערבים שלנו בבחינות הבין-לאומיות היו חסרים הרבה דברים.
<ראויה ברבארה: מ-2013, עד שנבחנו בשנת 2015, היינו בשלב של חשיפה והטמעה של תוכנית הלימודים החדשה.
<ראויה ברבארה: אפילו מורים לא ידעו איך ללמד טקסט עיוני.
יעקב מרגי: אעצור אותך פה.
יעקב מרגי: שאל אותך חבר הכנסת מסעוד גנאים מה קורה במדינות ערב.
יעקב מרגי: יש את מבחני המיצ"ב, שעל סמך המבחנים ראמ"ה בוחנת, ואת מבחני פיז"ה.
יעקב מרגי: מודדים את זה.
יעקב מרגי: האם במדינות ערב שיטת המדידה היא כמו אצלנו לגבי התלמידים שלהם?
יעקב מרגי: את יודעת?
<ראויה ברבארה: אין להם מבחני מיצ"ב.
<ראויה ברבארה: הם משתתפים בפיז"ה.
<ראויה ברבארה: בפיז"ה, מה שאמרה חברת הכנסת חנין זועבי הוא נכון מאוד.
<ראויה ברבארה: המרחב הוויזואלי משפיע מאוד.
יעקב מרגי: שם התוצאות טובות יותר?
<ראויה ברבארה: לא.
<ראויה ברבארה: בלבנון, אלג'יריה ותוניסיה הממוצע נמוך משלנו.
מאיר כהן: אני גדלתי במדינה מוסלמית וכאשר היינו בני 5 כולנו ידענו לקרוא.
מאיר כהן: את יודעת למה?
מאיר כהן: מי שלא ידע לקרוא הרביצו לו.
מאיר כהן: זה היה נורא.
מאיר כהן: אני מבקש לשאול את ראויה ברבארה שאלה שחשובה לי, וזה יעניין גם אתכם, בטח אותך, אדוני היושב-ראש.
מאיר כהן: יש עכשיו מאבק באוניברסיטת בן גוריון, שאני נדרשתי אליו.
מאיר כהן: אני באתי אליו לא חס וחלילה מההיבט הגזעני, אם נותנים לערבים או לא נותנים.
מאיר כהן: יש שם ויכוח כי האוניברסיטה הורידה את תנאי הסף של הקבלה לסטודנטים.
מאיר כהן: באתי מתוך כאב גדול, וזה מתחבר למה שאמרה חברת הכנסת חנין זועבי: אני מכשיר מישהו להיות מורה בבית ספר ברהט או בערוער ןאני מקבל אותו להכשרה עם נתונים הרבה יותר נמוכים מאשר במגזר היהודי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יוצרים מעגל קסמים.
חנין זועבי: המל"ג צריכה להיות פה, לא רק משרד החינוך.
יעקב מרגי: כפי שהתחייבתי, יהיה דיון נפרד על הכשרת מורים במגזר הערבי.
<תומר בוזמן: גם במגזר היהודי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אין תוכנית לימוד אחרת.
יעקב מרגי: נחשפנו לכך שיש פער שמשליך על התוצאות ועל התלמידים במגזר הערבי.
יעקב מרגי: אנחנו חוזרים על כך בכל דיון כמעט, מציפים את זה, וכאילו משלימים עם זה וממשיכים הלאה.
יעקב מרגי: אני הולך לקיים דיון בהקדם האפשרי, למרות לוח הזמנים הצפוף של הוועדה.
יעקב מרגי: נזמין את המל"ג, את ראשי המכללות לחינוך ולהכשרת מורים.
מאיר כהן: העוזרת שלך אמרה שיש 24 שעות ביממה.
מאיר כהן: אי אפשר להוסיף עוד.
<ראויה ברבארה: אולי אתם לא מכירים את תופעת המורים המתחלפים בדרום.
יעקב מרגי: זה מוכר לי.
יעקב מרגי: אני מתנצל שלא מיצינו, זה לא דיון מדעי מחקרי, אבל הצפנו את הבעיה.
יעקב מרגי: אתן לחברתי חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון לקרוא את הסיכום.
יעקב מרגי: השורה הראשונה בסיכום היא שהוועדה מודה לכל המשתתפים בדיון, ולראמ"ה על ההצגה של הנתונים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות גם לכבוד היושב-ראש שנתן לזה מקום ועשה את זה מהר.
יפעת שאשא ביטון: כפי שאמרת, יתקיים דיון על הכשרת מורים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לשנות את שיטת הלמידה הלכה למעשה, לא רק ברמת הצהרה על מדיניות של משרד החינוך, באופן שישלב מיומנויות שפה בעל פה ובכתב באופן רוחבי, לא רק בשיעורי השפה.
יפעת שאשא ביטון: ניצול המשאבים הטכנולוגיים ככלי הוראה, ולא להתייחס אליהם כגורם מפריע.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם נשחרר את החסם הזה נוכל להצליח.
יפעת שאשא ביטון: שהיעד של מדינת ישראל יהיה לפרוץ את תקרת הזכוכית של הממוצע ולהגיע ליותר מזה, כי יכול להיות שזה מה שמקבע אותנו ומשאיר אותנו במקום.
יעקב מרגי: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 28 בנובמבר 2017, י' בכסלו תשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא – פתיחת אזורי רישום במועצות אזוריות.
יעקב מרגי: חברי, חבר הכנסת יוסי יונה, אתה רוצה עכשיו?
יוסי יונה: כן, עכשיו, משהו קצר.
יוסי יונה: אדוני היושב ראש, נודע שהחברה הממשלתית מקווה ישראל שהיא בעצם בעלת היסטוריה חשובה, קשורה בתולדות המדינה ופרק מאוד מפואר בבניית האומה שלנו, מזה שמונה או עשרה חודשים לא מינו לה מנהל וזה בפנייה לשר החינוך שיעשה זאת, משום שזו באמת חברה ממשלתית שמעסיקה כ-300 עובדים.
יוסי יונה: שם לומדים כ-1,800 תלמידים ובהיעדר מנהל אין מישהו - - -
יעקב מרגי: וכבודו פנה לשר החינוך, למנכ"ל משרד החינוך?
יוסי יונה: עכשיו רק נודע לי מאנשים שבאו באיזושהי מחאה, מדוע הדבר הזה לא נעשה, אז אני מנצל את הבמה שלנו.
יוסי יונה: יש לנו דיון בשידור.
יוסי יונה: מקווה שזה יגיע לאוזניים כרויות ותינתן תשומת לב.
יעקב מרגי: טוב, קריאתך נשמעה, אבל אני מציע שתוציא פנייה למנכ"ל משרד החינוך או לשר ואנחנו נהיה גם לעזר.
יעקב מרגי: נמצאים איתנו תלמידים ותלמידות מיפו.
יעקב מרגי: אתם במסגרת סיור בכנסת?
יעקב מרגי: יופי, ברוכים הבאים.
יעקב מרגי: רבותיי, הנושא על סדר היום, פתיחת אזורי רישום במועצות אזוריות.
יעקב מרגי: מישהו רוצה להציג את הנושא או שאני אומר מה הסיפור?
<אורן עוזרד: אורן עוזרד, סגן ראש המועצה האזורית חוף הכרמל.
<אורן עוזרד: אני ביקשתי את הדיון בנושא הזה.
יעקב מרגי: כמה זמן כבודו בתפקיד?
<אורן עוזרד: ארבע שנים.
<אורן עוזרד: אני מודה לכבוד היושב ראש שמארח אותנו כאן היום, על הדיון החשוב הזה.
<אורן עוזרד: אני מודה גם למשרד החינוך, גנאדי ושמעון שנמצאים כאן.
<אורן עוזרד: צריך להגיד שיש כאן נושא שהוא במחלוקת מול משרד החינוך, אבל חוץ מזה יחסי העבודה שלנו עם מינהל הפיתוח של משרד החינוך הם טובים ויש לנו הרבה דברים שאנחנו בונים ביחד.
<אורן עוזרד: נמצאים איתי גם ירון פרידמן, מנכ"ל המועצה, אורנה אשכנזי שהיא גם אימא וגם חברת מליאה, מירי יובל שהיא מפקחת של בתי הספר התיכוניים שלנו.
<אורן עוזרד: הצטרפו אלי מהבוקר.
<אורן עוזרד: רקע קצת, מועצות אזוריות, קיבוצים, מושבים, מרחב כפרי.
<אורן עוזרד: יש לנו 26 יישובים בחוף הכרמל, ביניהם גם קיסריה ועתלית, אבל 23 ישובים - - -
יעקב מרגי: לאיזה מחוז במשרד החינוך אתם שייכים?
<אורן עוזרד: מחוז חיפה ביסודי, מחוז המינהלים בחינוך התיישבותי בתיכוני ואנחנו גם עובדים עם המחוז החרדי.
<אורן עוזרד: יש לנו בית ספר חרדי במועצה האזורית חוף כרמל, כלומר מועצה אזורית שעובדת עם שלושה מחוזות של משרד החינוך.
יעקב מרגי: ומשרד החינוך מהמחוזות, אף אחד לא פה.
<אורן עוזרד: המינהל לחינוך התיישבותי כאן.
יעקב מרגי: מנהל יש עדיין יש.
יעקב מרגי: לא פה מקווה ישראל.
<קריאה: מנהל מינהל אין לנו.
יעקב מרגי: פרש?
<אורן עוזרד: עכשיו הוא יוצא.
יעקב מרגי: אז לא הבנת אותי.
יעקב מרגי: רמזתי.
<אורן עוזרד: מה שברור במרחב הכפרי, שאתה קם בבוקר ואין לך בית ספר ביישוב, אתה צריך לנסוע, והמדינה מבינה את זה, ואני מדבר על בתי הספר התיכוניים שלנו.
<אורן עוזרד: המדינה מבינה שמשרד החינוך מבין שתלמיד תיכון קם בבוקר, הוא צריך לנסוע לבתי ספר התיכון שלו, והמדינה באמת מקצה.
<אורן עוזרד: במועצה האזורית, במקרה של המועצה האזורית חוף הכרמל היא מקצה סכום של כ-3,000 שקל לתלמיד להסעות, לשנה, לבתי הספר התיכון, אבל משרד החינוך אומר דבר כזה, אנחנו נקבע אזורי רישום, דבר שאנחנו באופן עקרוני לא מתנגדים לו, נקבע אזורי רישום ונמפה ישוב לבית ספר תיכון.
<אורן עוזרד: המיפוי הוא ישוב לבית ספר תיכון, ואם מאה אחוז מהתלמידים היו הולכים כל אחד לבית ספר שבו היישוב שלו ממופה, במועצה האזורית חוף הכרמל יש לנו שני בתי ספר תיכון במרחק של 40 קילומטר אחד מהשני.
<אורן עוזרד: האחד בכפר גלים, בצפון המועצה, נושק לטירת הכרמל והשני במעגן מיכאל, בדרום המועצה.
<אורן עוזרד: אם כל התלמידים היו הולכים לפי המיפוי של היישוב שלהם, לבית ספר תיכון, היינו מקבלים מאה אחוז מהמימון ממינהל הפיתוח של משרד החינוך.
<אורן עוזרד: בא תלמיד ואומר, מסיבה כזאת ואחרת אני רוצה ללכת לבית הספר שהוא שונה מבית הספר שבו היישוב שלי ממופה אליו, מסיבה חברתית, מסיבה פדגוגית, מסיבה שלפעמים אני רוצה לאזן את מספר התלמידים, והוא מעלה את הטיעון שלו לוועדת הגמישות שנמצאת באגף החינוך של המועצה, של הרשות המקומית, והוא יכול לקבל תשובה כן או לא.
<אורן עוזרד: אם הוא מקבל תשובה כן, אז הוא עובר לבית הספר השני והמנהל צריך לקבל אותו.
<יהודית גידלי: במה זה תלוי התשובה, כן או לא?
<אורן עוזרד: בשיקולי פרט בעיקר.
יעקב מרגי: היום בכנסת אנחנו מארחים במסגרת חינוך לפסגות תלמידים שגם יהיו נוכחים בוועדות וגם ילוו חלק מחברי הכנסת, אז זכינו בכם.
יעקב מרגי: ברוכות הבאות, ברוכים הבאים, אתם שותפים לדיון.
יעקב מרגי: תקשיבו - - -.
<יהודית גידלי: שישבו כולם ליד השולחן, יש מקום.
יעקב מרגי: מצידי כל התלמידות יכולות לשבת סביב השולחן.
<אורן עוזרד: התלמיד הזה בא לוועדת הגמישות של אגף החינוך וקיבל אישור ללמוד בבית ספר אחר מבית הספר שבו היישוב שלו ממופה, ויכול להיות שהוא לא קיבל.