GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי ולחברות הכנסת על הדיון ותרומתם לדיון.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה על התחייבותה של תנועת "הצופים" לשנות את צורת ההתנהלות בנושא קבלת תלונות על הטרדות מיניות, דרכי הטיפול בפעולה.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך תוך 60 יום להגיש לה הצעה, לפחות טיוטת הצעה, לנוהל מחייב במבחני התמיכה, תגדירי את זה אחר כך, במבחני התמיכה לתנועות הנוער בסוגיית ההטרדות המיניות.
יעקב מרגי: תרצו, תכתבו נוהל ותחייבו, כל תנועת נוער שתאמץ את הנוהל הזה, כמו שהוא מצוי ברשם העמותות על אימוץ תקנון מצוי, לקחת נוהל אמיתי איך מטפלים בסוגיה הזו, מה מחייב אותם, אם מחייב.
יעקב מרגי: אם אתם שואלים אותי, מעבר לעובד סוציאלי, מעבר לפסיכולוג, מעבר לזה, קודם כל שתהיה כתובת, שתהיה ממונה על הטרדות מיניות בכל תנועת נוער.
<מרים שלר: שיש לה את הכלים לטפל בזה.
יעקב מרגי: אני אשלח אותו להכשרה אצלך ואת תדרשי ממנה 1,000 דולר.
יעקב מרגי: מה אכפת לי עכשיו?
יעקב מרגי: קודם כל שיהיה, ודאי, אני לא רוצה לקחת אותם - - - נו, בחייכם.
מירב בן ארי: קודם כל שיהיה עם מי לדבר.
<מרים שלר: אני מבקש, לתשומת לבכם, משרד החינוך, זה מופיע בסיכום.
<מרים שלר: שמענו על התחייבותךָ, אני דורש מתנועת "הצופים", דווקא, תנועת "הצופים, לאור המקרים שנשמעו כאן, אני מבקש לקיים אצלכם דיון בליווי ייעוץ משפטי, מה שתרצו.
<מרים שלר: אני רוצה לקבל תשובות, מה בדעתכם לעשות עם החניכים הפוגעים האלה שדיברנו עליהם, יכול להיות שיש כאלה שאתם יודעים ואני לא יודע.
<מרים שלר: מה עושים, אם משאירים אותם במערכת, למה משאירים אותם?
<מרים שלר: ואם להוציא אותם, מתי מוציאים אותם.
<מרים שלר: אני לא יודע לגבי שנת שירות, זה במסגרת תנועת "הצופים"?
יעקב מרגי: אז כנ"ל גם לגבי שנת השירות.
יעקב מרגי: סליחה, אני שואל, את יודעת הכול, אני שואל.
יעקב מרגי: אני לומד, מה לעשות.
יעקב מרגי: כמה זמן אתם רוצים לזה?
יעקב מרגי: בעוד 30 יום תקיימו דיון בליווי ייעוץ משפטי.
יעקב מרגי: תנו לי כתוב מה אתם מתכוננים לעשות ואני כיושב ראש ועדה רוצה לדעת.
יעקב מרגי: ואני רוצה לדעת מה התכנית שלכם לעמוד מול החניכות, מול ההורים שלהן, איך אתם מתכוננים לטפל בזה.
יעקב מרגי: אז תודיעו לי, תוך 30 יום אני רוצה לקבל את זה.
יעקב מרגי: אחרי זה, אנחנו נקבל את המסמכים - - -
מירב בן ארי: לעשות עוד דיון בוועדה.
יעקב מרגי: נשקול אם שייך דיון, לעשות שינוי נהלים, עוד רענון, ואם צריך גם מעבר לזה.
יעקב מרגי: אני לא עוצר בזה.
איילת נחמיאס ורבין: נסיים בהייה נכון תמיד, נכון, היושב ראש?
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-21 בנובמבר 2017, ג' בכסלו תשע"ח.
יעקב מרגי: אמנם זה לא ציון יום למניעת האובדנות בכנסת, ארגנו את זה, אבל זה יום.
יעקב מרגי: בדרך העוקפת הצלחנו לארגן יום שלא במסגרת זה, אבל זה יום.
יעקב מרגי: יהיו מספר דיונים בכנסת סביב הנושא הזה.
יעקב מרגי: על סדר היום של שולחן הוועדה – היערכות התוכניות למניעת אובדנות בבתי הספר והכנסת תוכנית
יעקב מרגי: YAM .
יעקב מרגי: נשמע מה היא התוכנית ואיפה זה עומד, וכן התחייבות לתקצוב התוכנית הלאומית למניעת אובדנות לציון היום הבינלאומי למניעת אובדנות.
יעקב מרגי: סעיף 2, הכנסנו אותו למקרה שוועדת העבודה, הרווחה והבריאות לא יקבעו דיון.
יעקב מרגי: הייתי מקיים את הדיון על הסוגיה הזו.
יעקב מרגי: אנחנו נתייחס אליה כמשנית בדיון כאן.
יעקב מרגי: נמצה את זה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
יעקב מרגי: ברשותכם, אני אומר מספר מילים לפתיחה של הישיבה הזו ולאחר מכן נפתח דיון.
יעקב מרגי: מדינת ישראל משקיעה ועושה קמפיינים במאות מיליוני שקלים במאבק בתאונות דרכים וטוב שכך, אך באותו זמן בישראל מתאבדים מדי שנה כחמש מאות בני ובנות אדם כשרבע מהם הם צעירים מתחת לגיל 25.
יעקב מרגי: תארו לכם, לא עלינו ולא עליכם, שכבה שלמה בבית ספר אזורי, נעלמת.
יעקב מרגי: תארו לכם חס ושלום פלוגה שלמה של חיילים, נעלמת.
יעקב מרגי: תארו לכם שמושב או קיבוץ שלם חס ושלום, נעלם.
יעקב מרגי: חמש מאות איש מתאבדים כל שנה ואני מנסה לזעזע.
יעקב מרגי: אני אומר את זה, עוד לא הזדעזעתי, כי ללא זעזוע, הלוואי ואולי נזעזע, כי יש תוכניות ייעודיות למניעת אובדנות בבתי ספר ויש תוכנית לאומית שהמדינה אישרה.
יעקב מרגי: לא יודע מה לומר, זה לא על סדר היום.
יעקב מרגי: אני בכל אופן לא מרגיש שזה כוס התה של השרים הייעודים.
יעקב מרגי: בשבוע שעבר 15 ילדים חולי SMA, זעזע את כל המדינה וטוב שכך.
יעקב מרגי: כולם התגייסו.
יעקב מרגי: חמש מאות מתאבדים שניתן לטפל בהם, ניתן למנוע לפחות חלק גדול מהם, אני כבר לא מדבר על ניסיונות התאבדות.
יעקב מרגי: ניתן לטפל בהם, תוכניות מוכחות, ולא נעשה דבר, ותסלחו לי שאני אומר לא נעשה דבר, כי יכול להיות שנעשה משהו מינורי שזה לא מצליח כנראה, והיום הזה כאן אנחנו בכנסת, שהשדולה בכנסת שגויסתי אליה למרות עיסוקיי הרבים, בראשותי התחדשה פעילותה, וכן עמותת "בשביל החיים", שלא תחשבו שעליכם המלאכה לגמור אם גייסתם אותי, אלא תצטרכו לעבוד יותר קשה, וכן המרצת דם וסם חיים למועצה הלאומית למניעת אובדנות, שנשמע, אני מקווה שנמצאים איתנו כאן.
יעקב מרגי: כולנו ביחד נפיח חיים בתוכניות וננסה לשים את הנושא על סדר היום ולו שיקויים בנו המציל נפש אחת בישראל, כאילו הציל עולם מלא, אז ודאי כמה עולמות שלמים ומלאים.
יעקב מרגי: חברי הכנסת, רוצים להתבטא לפני?
אלעזר שטרן: אני רק רוצה לברך על עצם קיום הדיון.
יעקב מרגי: זה המקום גם להודות להיענות לא מבוטלת של חברי כנסת, כשנים עשר חברי כנסת שהביעו נכונות להיות חברי השדולה.
יעקב מרגי: לא אקרא את שמותיהם, אבל זה המקום להודות לכולם.
אלעזר שטרן: אני רק רוצה לומר שהמשפט האחרון שאמרת, שכל המציל נפש אחת מישראל, אני בטוח שכל תוכנית שתהיה פה על השולחן וישנה על השולחן, בטוח יכולה להציל לפחות נער אחד או נערה אחת ולו בשביל זה שווה כל מה שנעשה בתוך זה.
יעקב מרגי: "בשביל החיים", בבקשה.
אלעזר שטרן: אולי משפט אחד, סליחה.
אלעזר שטרן: אני קראתי את "בשביל החיים".
אלעזר שטרן: אני רוצה לומר שאני לא מכיר הנצחות, ואני מתעסק המון בעולם ההנצחות, יותר מאשר איך למנוע את המוות הבא, כאילו בתוך זה, ואני חושב שזו זכות גדולה להנציח.
יעקב מרגי: היה לך חלק גם במניעת המוות הבא.
יעקב מרגי: לא מבוטל.
<ד"ר אבשלום אדרת: שמי אבשלום אדרת, יושב ראש עמותת "בשביל החיים" במשך שש השנים האחרונות ופעיל בעמותה הרבה שנים.
<ד"ר אבשלום אדרת: למעשה זמן קצר אחר שהבן שלי התאבד אני הגעתי למסקנה שאני לא יכול להשאיר את המוות שלו כמשהו שהיה ונעלם.
<ד"ר אבשלום אדרת: תחושת הפספוס הנוראית, איך חיים של נער צעיר שהיו לו הרבה חלומות והרבה שאיפות לעתיד, נמחקו ברגע אחד.
<ד"ר אבשלום אדרת: אני החלטתי שאני אעשה הכול כדי שילדים כמו ערן, כמו הבן שלי ואחרים, לא יגיעו לנקודה שבה הם חושבים שהדרך היחידה לפתור את המצוקה שלהם היא על ידי התאבדות.
<ד"ר אבשלום אדרת: די בהתחלה נרתמתי לעשות קודם כול הרצאות לחיילים.
<ד"ר אבשלום אדרת: פנו אלי מהצבא ולאט לאט מפה לאוזן זה התפזר שאני מביא את הסיפור האישי והצבא קיבל אותנו בזרועות פתוחות, אותי ועוד חברים בעמותה שהגיעו ומגיעים עד היום לדבר עם חיילים על המצוקה ועל זה שאפשר אחרת ולא צריך להגיע לנקודה הזאת.
<ד"ר אבשלום אדרת: נקודת המפנה אני חושב בכל התייחסות שלי למה אפשר לעשות עם צעירים, הייתה שלפני בערך עשר שנים הגעתי לבית הספר שבו הבן שלי למד, בית ספר בן צבי בקריית אונו.
<ד"ר אבשלום אדרת: הם רצו שאני אדבר על אחד הנושאים שאני גם מקדם במקביל לנושא הזה של ההתאבדות, הנושא של האינטרנט, כי הסיפור של ההתאבדות של ערן קשורה גם למה שקרה לו באינטרנט, אבל באותו ערב אחרי השיחה ואחרי שסיכמנו שאני אבוא לדבר שם, טלפנה אלי יועצת בית הספר ואמרה שהיא קיבלה עכשיו מכתב מאחת התלמידות ובמכתב הזה התלמידה אומרת שהיא תשים קץ לחייה כי היא לא יכולה לסבול יותר את ההתייחסות אליה.
<ד"ר אבשלום אדרת: היא אמרה, שמע אבשלום, אולי יותר כדאי שאתה לא תדבר על האינטרנט, אלא תדבר עם הילדים על הנושא של ההתאבדות ומה קרה לבן שלך בנושא הזה.
<ד"ר אבשלום אדרת: נכנסתי, זה היה סיפור לא פשוט.
<ד"ר אבשלום אדרת: יש להם שתים עשרה כיתות י'.
<ד"ר אבשלום אדרת: עברתי בין הכיתות, סיפרתי את הסיפור ושאלתי את הילדים אחרי השיחה הזאת, איך זה לכם לשמוע דבר כזה קשה?
<ד"ר אבשלום אדרת: ובלי יוצא מן הכלל מה שהם אמרו, למה אף אחד אף פעם לא מדבר איתנו על הנושאים האלה?
<ד"ר אבשלום אדרת: ואז אמרתי שצריך לעשות הכול כדי להיכנס לבתי הספר ולדבר על הדברים האלה, ואז ניסינו להיכנס לכמה בתי ספר.
<ד"ר אבשלום אדרת: זה היה לא פשוט.
<ד"ר אבשלום אדרת: המנהלים מאוד התנגדו.
<ד"ר אבשלום אדרת: היה קשה לשכנע שבאמת אפשר לדבר על זה.
<ד"ר אבשלום אדרת: הופיעו המחקרים של מדלן גולדה בארצות הברית שאמרו שאפשר לדבר על הנושאים האלה, ודיבור אחראי על התאבדות יציל חיים ויגרום לאנשים להבין שאפשר לקבל עזרה.
<ד"ר אבשלום אדרת: אנחנו לא ויתרנו, המשכו להיכנס לבתי ספר.
<ד"ר אבשלום אדרת: נקודת מפנה ללא ספק בכל הסיפור הזה הייתה כרמל, בחורה צעירה בת 17 שפנתה אלינו ואמרה, מוכרחים לעשות משהו, החברה שלי התאבדה בבית ספר תיכון ליד"ה, והיא הצליחה לרתום את מנהל בית הספר שיושב כאן וידבר עוד כמה דקות, שנעשה פרוייקט בבית הספר, והמודל שאנחנו גיבשנו היה לדבר עם המורים על הנושא הזה, לדבר עם ההורים ולדבר עם התלמידים, להיכנס לכיתות ולדבר עם התלמידים.
<ד"ר אבשלום אדרת: מה זה עשה לבית הספר?
<ד"ר אבשלום אדרת: גלעד יספר, אבל מתוך זה אנחנו הבנו שחייבים להיכנס לבית ספר ולדבר עם כולם.
<ד"ר אבשלום אדרת: כשמדברים על נושא של שומרי סף, שומר סף זה כל אחד, ואנשים לא מבינים את הקונספט הזה, לא מבינים שזה פשוט למנוע אובדנות, אבל קודם כול צריך לדעת את הסימנים, לדעת מה לעשות כשאתה רואה מישהו שיש לו את הסימנים האלה.
<ד"ר אבשלום אדרת: כאשר הסתבר שיצאו המחקרים על תוכנית YAM, תוכנית שבמשך חמש שעות של לימוד בכיתה י' הצליחו להוריד ב-50% את ניסיונות ההתאבדות של הילדים, אמרתי, זה הדבר, חייבים להביא את זה לכאן.
מסעוד גנאים: אבל זה לא בישראל.
<ד"ר אבשלום אדרת: זה באירופה.
<ד"ר אבשלום אדרת: תוכנית
<ד"ר אבשלום אדרת: YAM נוסתה במשך חמש שנים, אחת עשרה מדינות.
<ד"ר אבשלום אדרת: אחת המדינות הייתה ישראל.
<ד"ר אבשלום אדרת: זה לא היה בבתי הספר של משרד החינוך, זה היה בבתי הספר של משרד הכלכלה שהיום נדמה לי זה עבר למשרד הרווחה, והתוצאות היו מדהימות.
<ד"ר אבשלום אדרת: אני לא מכיר ואני עוסק גם בחינוך ובחברה, תוכנית התערבות שבתקופה כל כך קצרה מגיעה להישגים כל כך מרשימים, ואני חושב שהצלחנו להעביר את המסר הזה.
<ד"ר אבשלום אדרת: גם המועצה הלאומית למניעת אובדנות שבראשה עומד פרופ' פרופ' גיל זלצמן שוודאי ידבר עוד מעט, גם היא המליצה על התוכנית הזאת.
<ד"ר אבשלום אדרת: אני חושב שאנחנו צריכים כאן בוועדה הזאת לתת רוח גבית למשרד החינוך, לשפ"י, ליוכי שמשקיעה שנים בנושא הזה.
<ד"ר אבשלום אדרת: ללא ספק אנחנו ליווינו את המאמץ של שפ"י לאורך כך הדרך.
<ד"ר אבשלום אדרת: זה היה באמת הרואי מול ההתנגדות של המערכת, התנגדות של בתי ספר להכניס את הנושא הזה לתוך בתי הספר.
<ד"ר אבשלום אדרת: כשאני הייתי בכנס האחרון של שפ"י, שפ"י עצמה דיברו על זה, חייבים לדבר כבר עם תלמידים עצמם, לא רק עם היועצות, לא רק עם המורים ולא רק עם ההורים, לדבר עם התלמידים עצמם.
<ד"ר אבשלום אדרת: זו פריצת דרך ענקית ואנחנו שליווינו את כל המהלכים האלה במשך עשרות שנים, אנחנו יודעים להעריך, ואני פונה ישירות ליוכי.
<ד"ר אבשלום אדרת: יוכי, אנחנו יודעים להעריך את הפעילות שלך, את ההישגים העצומים האלה שעשית בתחום הזה.
<ד"ר אבשלום אדרת: אני יודע שאת לא עשית לבד, אבל עמדת בראש חץ והיו הרבה התנגדויות, והדוקטורט שלך שהראה שכמעט 60% מהילדים שהתאבדו בבתי הספר במדינת ישראל, היחידים שידעו על זה היו החברים שלהם, והחברים שלהם לא דיברו על זה כי הם עדיין חשבו שלדווח על זה שחבר שלהם רוצה להתאבד, זאת הלשנה, והם לא דיווחו על זה ולו היו מדווחים, יכול להיות שעוד עשרות ילדים היו איתנו בחיים.
<ד"ר אבשלום אדרת: את בהחלט פורצת דרך בתחום הזה.
<ד"ר אבשלום אדרת: הייתי שמח אם הוועדה הזאת היום תתאחד מאחורייך ומאחורי שפ"י כדי להכניס את הנושא הזה כמה שיותר מהר לתוך מערכת החינוך.
<ד"ר אבשלום אדרת: פשוט זו הצלת חיים.
יעקב מרגי: אנחנו ניתן להציג מה זה YAM.
יעקב מרגי: אני חושב שזה הדבר הנכון לעשות ולאחר מכן נפתח דיון.
<ד"ר אבשלום אדרת: רק אולי שנייה אחת.
<ד"ר אבשלום אדרת: מנהל בית ספר ליד"ה חייב לצאת.
יעקב מרגי: חשבתי שיותר נכון שיראה, אבל אם אתה חייב לצאת - - -
<ד"ר אבשלום אדרת: כן.
גלעד ארדן: גלעד אמיר, מנהל התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
גלעד ארדן: אני מכיר את המספר של חמש מאות איש בשנה, אבל בשבילי הסטטיסטיקה הופכת להיות שם.
גלעד ארדן: ב-1 באוקטובר 2013 קרה אסון בבית הספר אותו אני מנהל.
גלעד ארדן: תלמידת כיתה י"א התאבדה, תלמידה מוכשרת, הייתה בתוכנית בבית הספר של מחוננים ומצטיינים, חברותית, רגישה לזולת, עזרה לחבריה, הייתה מחוץ לבית הספר בחוג לסיירות, בלימודי תיאטרון, הייתה שנה חמישית בבית הספר ואף אחד לא ראה בה ילדה בסיכון.
גלעד ארדן: בדיעבד הסתבר לנו שהילדה עברה כמה שבועות של מצוקה שבית ספר לא ידע על כך, ובית הספר נכנס לתקופה ארוכה של התמודדות, כל מעגל והצרכים שלו, מעגל החברים הקרובים, מעגל הכיתה, השכבה, המעגל של כל תלמידי בית הספר, מעגל המורים שלימדו אותה, מעגל חדר המורים בכללותו, מעגל של ההורים, התמודדות בכל מיני כיוונים.
גלעד ארדן: אחרי כמה חודשים נוצר קשר בין בית הספר ובין עמותת "בשביל החיים", קשר שנוצר כמו שסיפרת, בזכות חברה של התלמידה שלנו, כרמל, שהחליטה שזה חשוב לבית הספר והיא צדקה.
גלעד ארדן: ביחד עם העמותה עברנו שלב, משלב של התמודדות לשלב של הכשרה, הכשרה כשומרי סף, וזה כלל את המורים, זה כלל את ההורים וזה כלל את התלמידים.
גלעד ארדן: אני מצטרף למה שאבשלום אמר.
גלעד ארדן: זו לא תוכנית ארוכה של המון שעות, זו תוכנית ממוקדת של כמה שעות ולא יותר.
גלעד ארדן: למדנו לזהות סימני מצוקה, למדנו איך נכון להתמודד איתם, השגחה צמודה.
מסעוד גנאים: סליחה, מי מעביר התוכנית, בית הספר או שבאים מחוץ לבית הספר?
<ד"ר גלעד אמיר: בשלב ראשון הפעילות הייתה חיצונית.
<ד"ר גלעד אמיר: קיבלנו עזרה של העמותה.
<ד"ר גלעד אמיר: למדנו בין היתר לדבר על הנושא, כי באמת היה קשר של שתיקה בעניין הזה.
<ד"ר גלעד אמיר: למדנו לדבר על אובדנות.
<ד"ר גלעד אמיר: הבנו שלדבר על אובדנות לא מגביר את הסיכוי לאובדנות, אלא להיפך, נותן סיכוי למנוע חלק מהמקרים.
<ד"ר גלעד אמיר: בהחלט הייתה אמירה שכרמל אמרה ולא רק היא, שאם ההורים, החברים, צוות בית הספר היו עוברים את ההכשרה הזאת של שומרי סף, יתכן מאוד שהאסון היה נמנע בבית הספר.
<ד"ר גלעד אמיר: בית הספר הכניס את התוכנית הזאת של מניעת אובדנות לתוכנית קבועה שלו.
<ד"ר גלעד אמיר: מורים מקבלים ריענון מדי זמן.
<ד"ר גלעד אמיר: הורדנו את גיל ההכשרה.
<ד"ר גלעד אמיר: בהתחלה חשבנו על חטיבה עליונה, אבל עכשיו אנחנו הכנסנו את זה גם לחטיבת ביניים.
<ד"ר גלעד אמיר: מכיתה ח' בעצם אנחנו כבר עוסקים בנושא.
<ד"ר גלעד אמיר: עוד שלב שעברנו ואני שמח עליו, שבהתחלה את ההכשרות האלה עשו אנשים מ"בשביל החיים", אבל היום היועצות שלנו לקחו את זה על עצמן והן עושות את זה.
<ד"ר גלעד אמיר: אנחנו מקבלים לא פעם פניות גם של חברים, של מורים, של הורים.
<ד"ר גלעד אמיר: אנחנו עושים כל מאמץ לטפל בפניות האלה ביסודיות.
<ד"ר גלעד אמיר: אנחנו לא חסינים מאסונות בעתיד אבל אנחנו מרגישים שאנחנו יודעים יותר טוב להתמודד ואנחנו מקווים שאנחנו מונעים מה שאפשר.
<ד"ר גלעד אמיר: מבחינתנו השפה הבית ספרית השתנתה.
<ד"ר גלעד אמיר: אנחנו מדברים היום אחרת.
<ד"ר גלעד אמיר: כמנהל, אני יכול לומר שאין טראומה קשה יותר ואני לעולם לא אשכח את ה-1 באוקטובר 2013.
<ד"ר גלעד אמיר: אני מאחל לעמיתיי המנהלים להגיע לתובנות האלה בלי לחוות אסון.
<ד"ר גלעד אמיר: אני מציע לקיים מפגשי מנהלים בכל מחוז.
<ד"ר גלעד אמיר: אני ניסיתי ואני אומר, זה עדיין קשה.
<ד"ר גלעד אמיר: עדיין מנהלים, יש תמיד דברים יותר דחופים ויותר על האג'נדה ויש איזו רתיעה מלעסוק בנושא.
<ד"ר גלעד אמיר: אני חושב שצריך לקיים מפגשי מנהלים בכל מחוז, להכשיר צוותים בבתי ספר ולהפחית את המימדים של התופעה.
בורשטיין ליפסיקס: שמי ד"ר סנדרין בורשטיין ליפסיקס ואני באה בשם עמותת "בשביל החיים" ובשיתוף פעולה עם שפ"י במשרד החינוך.
בורשטיין ליפסיקס: המצגת הזאת הוכנה בשיתוף פעולה ואנחנו באמת רוצים להציג לאן אנחנו ממשיכים עם נושא מניעת האובדנות בתחום החינוכי בקרב בני נוער.
בורשטיין ליפסיקס: אם הייתי אומרת לכם, צריך 77 צעירים שיעברו איזושהי תוכנית התערבות כדי להציל נער או נערה אחת, הייתם מוכנים לעשות את זה?
בורשטיין ליפסיקס: אני חושבת שכן, ושמענו את מנהל בית הספר שאמר שהוא היה מוכן והוא באמת עשה את זה.
מסעוד גנאים: אבל למה שאר בתי הספר מתנגדים או מסתייגים?
יעקב מרגי: זה לא מתנגדים.
יעקב מרגי: אני הייתי מציע להיכנס ישר למצגת, כי אנחנו קצת רוצים לנצל את היום בצורה מיטבית.
בורשטיין ליפסיקס: נציג את כל התמונה.
בורשטיין ליפסיקס: קודם כול, אנחנו כן צריכים לראות מה הנתונים, ממש בקצרה, בעצם מה התוצאה של התוכניות של משרד החינוך שהופעלו עד היום.
בורשטיין ליפסיקס: אנחנו כן רואים ירידה במספר ההתאבדויות ובשיעורי האובדנות בקרב צעירים בגילאי 15 עד 24, במיוחד בגילאים של בית הספר, שזה 15 עד 18.
בורשטיין ליפסיקס: משנת 2001 אנחנו רואים ירידה מ-85 ל-53 מקרים בשנה.
בורשטיין ליפסיקס: ה-53 מקרים האלה, אי אפשר להתעלם מהם.
יעקב מרגי: את יודעת לבודד את השירות הצבאי עד גיל 24?
גיל זלצמן: שירות צבאי עד 15 לשנה.
בורשטיין ליפסיקס: אבל הירידה בקרב צעירים בגילאי 15 עד 18 היא בערך של 63%.
בורשטיין ליפסיקס: כשאנחנו מסתכלים על גילאים יותר מבוגרים, הירידות הן מצומצמות יותר.
בורשטיין ליפסיקס: כשאנחנו מכשירים בני נוער ונותנים להם כלים להתמודד עם משברים, אנחנו גם מכינים אותם להמשך החיים ואנחנו גם משפיעים על קבוצות הסיכון בגילאים גבוהים.
בורשטיין ליפסיקס: לגבי מחשבות התאבדות, תסתכלו מה קורה, אין כל כך הרבה מידע בארץ.
בורשטיין ליפסיקס: יש כמה סקרים, הנתונים הם די זהים.
בורשטיין ליפסיקס: אנחנו מדברים בערך על רבע מבני הנוער שבכל רגע נתון חושבים על התאבדות.
בורשטיין ליפסיקס: זה שיעורים מאוד גבוהים.
אלעזר שטרן: בכל רגע נתון או רבע מכלל בני הנוער חושבים על זה פעם?
בורשטיין ליפסיקס: אחד מכל ארבעה בני נוער חושבים על זה.
אלעזר שטרן: זה משהו אחר, זאת אומרת זה לא בכל רגע.
יעקב מרגי: כן, אבל זה לא חד פעמי.
בורשטיין ליפסיקס: לגבי ניסיונות התאבדות, כשאנחנו מדברים על אובדנות, אנחנו מדברים על משהו שהוא הרבה יותר רחב מהתאבדויות.
בורשטיין ליפסיקס: יש השפעות גם לניסיונות התאבדות על בני משפחה ועל חברים ועל בתי ספר ועל מעגלים נרחבים יותר.
בורשטיין ליפסיקס: אנחנו מדברים בעצם על ניסיונות התאבדות כאיזושהי תופעה של גיל ההתבגרות.
בורשטיין ליפסיקס: אתם רואים את ה"פיק" בגילאי 19, זאת אומרת סביב גיל הצבא.
בורשטיין ליפסיקס: אצל נערות זה קצת לפני, אצל נערים זה קצת אחרי.
בורשטיין ליפסיקס: אחרי שאנחנו רואים והתמקדנו פה בבני נוער, צריך להבין שכשאנחנו מסתכלים על איפה בעצם אפשר להתערב, המקום הכי הגיוני והמקום שאנחנו נמצא הכי הרבה בני נוער, זו הזירה של בית הספר וגם ה-WHO, הארגון העולמי לבריאות כבר בשנת 2004 הודיע שבית הספר זה מקום שצריך להשתמש בו, מקום שהוא יעיל גם בקידום בריאות נפשית, צמצום של התנהגויות סיכון ומניעת אובדנות.
בורשטיין ליפסיקס: אנחנו מכינים את הצעירים לחיים.
בורשטיין ליפסיקס: יוכי, הייתי רוצה שאת תציגי עכשיו את החלק שלך, מה שנעשה עד היום.
<יוכי סימן טוב: אני יוכי סימן טוב, אני מנהלת של היחידה להתמודדות עם מצבי לחץ וחירום בשפ"י.
<יוכי סימן טוב: אנחנו עוסקים הרבה מאוד במניעת אובדנות, במיוחד במשך חמש עשרה שנים כמעט, בשנים השנים האחרונות בצורה מוגברת בגלל התוכנית הלאומית למניעת התאבדויות והתקצוב שמאפשר לנו יותר.
<יוכי סימן טוב: יש לנו 3,700 אנשים, יועצים ופסיכולוגים שקיבלו חשיפה של יומיים לתכנים המרכזיים של מניעת אובדנות, שבאמת היו שם מיטב המומחים.
<יוכי סימן טוב: יש הכשרות שומרי סף שנעשו על ידי מדריכות היחידה שלנו, שזה קרוב ל-7,000 אנשים, פסיכולוגים חינוכיים בעבר לא עשו הערכות סיכון ולא טיפלו באובדנות.
<יוכי סימן טוב: הייתה הסכמה בפיילוט של התוכנית שהם כן יעשו את זה והם לומדים את זה ועושים וחוסכים בעצם למערכת בריאות הנפש הרבה עוגמת נפש וגם חוסכים להורים ולילד ללכת לחדר מיון או לבית חולים.
<יוכי סימן טוב: לפעמים כנראה מונעים אשפוזים.
<יוכי סימן טוב: 620 פסיכולוגים סיימו את התוכנית.
<יוכי סימן טוב: אני רוצה להגיד בשמחה שהשנה צפינו ל-300 בהכשרה הנוכחית.
<יוכי סימן טוב: הגיעו 670.
<יוכי סימן טוב: זה עשה לי בעיה מאוד גדולה עם המכרז, אבל אנחנו עומדים בזה.
<יוכי סימן טוב: 670 פסיכולוגים לומדים, כי ההכשרה, הם אמרו שזאת הייתה בין הטובות ביותר שהייתה להם.
<יוכי סימן טוב: מדובר על פסיכולוגים לפעמים שעשרים שנה עובדים.
<יוכי סימן טוב: הם אמרו שההכשרה מצוינת והם מרגישים שהם מאוד מקבלים מזה והם הופכים להיות אחרים אחרי ההכשרה הזאת, אז יש לנו היום 670 בדרך.
<יוכי סימן טוב: הערכות סיכון אצל פסיכולוגים חינוכיים נעשו מעל 3,000 כמו שאתם רואים, 3,159.
<יוכי סימן טוב: טיפולים לתלמידים בתוך מערכת החינוך, שזה או בבית ספר או בשירות הפסיכולוגי-חינוכי – 929.
יעל גרמן: סליחה, אולי תסבירי רק את ההבדל בין הערכות סיכון לבין הכשרת שומרי סף.
<יוכי סימן טוב: אוקיי.
<יוכי סימן טוב: הכשרת שומרי סף זה חשיפה למה שאבשלום אמר, שכל אדם בעצם יכול למנוע אובדנות.
<יוכי סימן טוב: אולי אני מקדימה את המאוחר, אבל בכנס שעשינו השנה לשבע מאות יועצות, שהוא לא מופיע פה, שכחנו להכניס אותו אבל אני אגיד אותו, על תוכנית YAM, ונמצאות פה ד"ר אלה שראל ורחל אברהם שמובילות את הנושא הזה, הבאנו פאנל של אנשים שעשו את זה.
<יוכי סימן טוב: כמו שאלעד תיאר, שעשו מעשה בעקבות ההכשרה.
<יוכי סימן טוב: אחת הדוברות המאוד מרגשות שממש גרמה לדמעות הייתה מורה מקצועית למדעים בבית ספר יסודי שלמדה הכשרת שומרי סף לפני כמה שנים עם היועצת והצילה חיים בטיול בארצות הברית.
<יוכי סימן טוב: ממש הצילה חיים.
<יוכי סימן טוב: ממש מרגש.
<יוכי סימן טוב: תלמידים שהשתתפו בתוכנית גם סיפרו על החוויות שלהם, זאת אומרת אנחנו בהסכמה מלאה שצריך לדבר עם הילדים, אין פה ויכוח בכלל.
<יוכי סימן טוב: אז זו הכשרת שומרי סף, זה להכשיר את האדם הלא בהכרח מקצועי לדעת לזהות סימני מצוקה ולהגיב נכון.
<יוכי סימן טוב: אנחנו קוראים לזה קורס החייאה נפשית.
<יוכי סימן טוב: הערכת סיכון זה כשיש חשש שהילד אובדני, יש שאלונים מקצועיים, יש ראיון מקצועי שלוקח עד שלוש שעות, שפסיכולוג עושה עם ילד לברר את רמת הסיכון שלו.
<יוכי סימן טוב: לפעמים הוא יראה שהוא לא בסיכון בכלל, לפעמים הוא יראה שהוא בסיכון מאוד גבוה וצריך מייד חדר מיון.
<יוכי סימן טוב: לפעמים הוא יגיד, זה סיכון בינוני וזה לטיפול בשפ"י.
יעל גרמן: וזה נעשה כבר על ידי פסיכולוג.
<יוכי סימן טוב: כן, פסיכולוגים חינוכיים.
<יוכי סימן טוב: יש 929 ילדים שמקבלים טיפולים, אמרנו, ויש תוכנית חוסן.
<יוכי סימן טוב: תוכנית חוסן היא לא תוכנית שמדברת ישירות על התאבדות.
<יוכי סימן טוב: אני אסביר אותה.
<יוכי סימן טוב: היא תוכנית שהוכחה ביותר ממחקר אחד כיעילה כנגד פוסט טראומה, מכיוון שיש בה מרכיבים שמאוד מזוהים עם מרכיבים שעשויים להפחית אובדנות, אז אנשי חוסן באו, זה עם מרכז כהן האריס שלא נמצאים פה, והציגו את התוכנית בפני הוועדה הבין משרדית והוועדה הבין משרדית אישרה שנעשה פיילוט כדי לבדוק האם היא יעילה כנגד אובדנות.
<יוכי סימן טוב: חשבנו לעשות את זה שנה שעברה בעיר מסוימת שהיא הסכימה, אני לא אגיד את שמה, לא להשמיץ פה, ובדקה האחרונה הם הבריזו לנו.
<יוכי סימן טוב: עשינו שם את התוכנית ומנהלת אגף חינוך, כשהיא ראתה את השאלונים של לפני ואחרי, אמרה, בשום אופן, זה יעשה לה בעיה עם ההורים.
<יוכי סימן טוב: הבנו שהיא לא מסוגלת לזה.
<יוכי סימן טוב: היום בכפר סבא הפקנו לקחים ואני כן אזכיר את מי שכן לקח את זה על עצמו.
<יוכי סימן טוב: הפקנו לקחים, הראינו לוועדי ההורים את השאלונים לפני ואחרי והסברנו להם מה הולך להיות ושכנענו אותם.
<יוכי סימן טוב: אמרנו, אם היה איזשהו שאלון קשה שהיה מאתר שהילד שלך אולי יכול למות מסרטן, לא היית מסכים?
<יוכי סימן טוב: הם הבינו.
<יוכי סימן טוב: הסברנו גם מה שמדלן גולדה לימדה אותנו, שזה לא מזיק לשאול על אובדנות.
<יוכי סימן טוב: אף על פי שהשאלון, כשרואים אותו ברגע הראשון, אפילו הילדים סיפרו שברגע הראשון הם אמרו, מה זה?
<יוכי סימן טוב: מה שואלים אותנו?
<יוכי סימן טוב: הם הסכימו ובכפר סבא התחלנו מהלך של בדיקה לפני ואחרי תוכנית חוסן, לבדוק את רמת האובדנות של הילדים ולבדוק האם התוכנית אכן מועילה.
<יוכי סימן טוב: בכל מקרה אני מכניסה את זה למרות שזאת לא תוכנית שעדיין הוכחה לגמרי כיעילה, כי היא מאוד משנה שפה בבית ספר.
<יוכי סימן טוב: היא מאוד גורמת לרוגע ויש לנו איזושהי אינדיקציה על עיר מסוימת שבה הייתה רמת אובדנות מאוד גבוהה.
<יוכי סימן טוב: המפקחת אמרה לי, יוכי, אני לא יכולה יותר, מה לעשות שנה הבאה?
<יוכי סימן טוב: ולפני שידענו על YAM, אמרתי לה, אולי ננסה את חוסן.
<יוכי סימן טוב: אמרתי לה, לפחות לנסות משהו.
<יוכי סימן טוב: פרופ' ענת ברונשטיין פלומק שמלווה אותנו כיועצת אקדמית כבר הרבה שנים נמצאת פה.
<יוכי סימן טוב: היא ליוותה את זה.
<יוכי סימן טוב: היא אמרה לה שבסוף אותה שנה ירדה רמת האובדנות ל-30%, אז ענת אמרה לה, את שומעת מה שאת אומרת?
<יוכי סימן טוב: שזה באמת משמעותי, אז לכן אנחנו בודקים את זה.
<יוכי סימן טוב: עדיין לא ברור אם זה יוכח מחקרית, אבל אנחנו בודקים את זה בכפר סבא.
<יוכי סימן טוב: כל בתי הספר בכפר סבא, החטיבות והעל יסודיים עוברים את התוכנית ואנחנו בודקים לפני ואחרי.
מסעוד גנאים: זה כולל למורים בבית הספר?
<יוכי סימן טוב: התכנית הזאת היא לא אנשים מבחוץ כמו תוכנית YAM שתיכף סנדרין תסביר - - -
מסעוד גנאים: לא, הכוונה לא רק הפסיכולוגיות החינוכיות.
<יוכי סימן טוב: לא, לא, לא, מכשירים את המורים שלושים שעות והם מלמדים את הילדים ואז חוזרים לקבל הדרכה מיועצת בית הספר והיא מדריכה אותם וכך ממשיך.
יעקב מרגי: יוכי, שאלה.
יעקב מרגי: מבחינת הפעילות שלכם בבתי הספר, היא על כל ההשכלה של הממלכתי, ממלכתי- דתי?
<יוכי סימן טוב: הכול.
יעקב מרגי: אין רתיעה?
<יוכי סימן טוב: תראה, רתיעה הייתה מאוד חזקה בעבר.
<יוכי סימן טוב: היום גם מורות מבית יעקב, מנהלות מבית יעקב עברו הכשרת שומרי סף וביקשו עוד.
<יוכי סימן טוב: יש מספר מוסדות שזה לוקח יותר זמן לשכנע אותם, אבל סך הכול אנחנו היום במקום אחר מבחינת היכולת לדבר את הנושא.
<יוכי סימן טוב: הדרכה סביב אירועים – יש מדריכות של היחידה שלנו, שלי, שהן שמונים במספר מכל הארץ, מכל המגזרים, מכל המחוזות, שנותנות יעוץ טלפוני והדרכה כשצריך ללכת לבית הספר, על כל מקרה של סיכון כולל ב-22:00, 00:00 בלילה, בלי שעות כוננות, אני חייבת לציין את זה, בלי לקבל אגורה נוספת על יום ההדרכה שלהן או יומיים הדרכה.
יעקב מרגי: עוד שאלה יש לי.
יעקב מרגי: מי יוצר את המגע הראשוני בין בית הספר לשפ"י?
<יוכי סימן טוב: בדרך כלל זו יוזמה שלנו, פרואקטיבית אנחנו - - -
יעקב מרגי: לא, כשזה אקטיבי מבית הספר.
<יוכי סימן טוב: הם פונים למפקחת על היועצים שאותה הם מכירים.
יעקב מרגי: מי זה "הם"?
<יוכי סימן טוב: המנהלים.
יעקב מרגי: זה מנהל או יועצת?
<יוכי סימן טוב: זה כל פעם תלוי בבשלות של המקום.
<יוכי סימן טוב: לפעמים זה בא מהיועצת, לפעמים זה בא מהמנהל, לפעמים כמו שאתה שומע פה, תלמידה שיזמה, אבל ברוב המקרים זו יועצת בית הספר שהיא מודעת, היא לומדת.
<יוכי סימן טוב: אנחנו מלמדים את זה כל הזמן.
<יוכי סימן טוב: כל הזמן יש הכשרות מעבר למה שאני מראה פה.
יעקב מרגי: במידה ויש יועצת ויש לה שעות.
<יוכי סימן טוב: כן, זה גם נכון.
יעקב מרגי: זה לאור המצוקה.
<יוכי סימן טוב: זה גם נכון.
יעקב מרגי: לכן שאלתי, כי היועצת, זה אך טבעי שזה תפקידה.
<יוכי סימן טוב: נכון, אבל מה שעשינו בשנים האחרונות, זה שעשינו את זה כשפה ליותר ויותר מורים, הורים ותלמידים.
<יוכי סימן טוב: יש לנו תדריך להורה שחושש שילדו אובדני, והוא מופץ והוא גם באינטרנט, כך שהמודעות עלתה.
<יוכי סימן טוב: על מנת לגמרי שלא יובן כאילו גמרנו לעבוד, יש לנו המון עבודה, אבל נעשתה הרבה עבודה.