GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: אני חתמתי על זה, כי זו דקלרציה, אני חושב, שזה אמיתי וזה מובן מאליו.
מירב בן ארי: אבל למה אתה צריך חוק כזה?
יעקב מרגי: כי הוא לא מיושם.
יוסף ג'בארין: זה קיים בכל מדינות העולם.
יוסף ג'בארין: יש הצהרה דקלרטיבית מאוד ברורה, שוויון הזדמנויות בחינוך.
מירב בן ארי: אז בואו נעשה הצהרה דקלרטיבית.
יוסף ג'בארין: חשבתי שתגידי שאת רוצה להצטרף ולקדם אותה.
מירב בן ארי: אני בעד דקלרטיבי.
מירב בן ארי: בואו נעשה הצהרה דקלרטיבית.
מסעוד גנאים: מאחר ולא הייתי בתחילת הדיון, אני אישית מברך על כל תוספת, אבל האם זה מספיק?
מסעוד גנאים: בטח לא מספיק.
מסעוד גנאים: אנחנו היינו פה רק שבוע שעבר או לפניו והיה דיון על מזרח ירושלים והמחסור האיום בכיתות לימוד.
מסעוד גנאים: אני עדיין לא שמעתי כמה זה מיועד למזרח ירושלים, כמה לא.
יעקב מרגי: אז הפסדת.
יעקב מרגי: קרא את המצגת.
מסעוד גנאים: בסדר, אני אמרתי את הכלל.
מסעוד גנאים: אם זה תורם ולו במעט לפתור את הבעיה, אז זה מבורך.
מירב בן ארי: אני רוצה קודם כול לברך וכל הכבוד על התוכנית.
מירב בן ארי: רק משהו אחד שאני רוצה להבין.
מירב בן ארי: אתה אומר שהבעיה של הקרקעות היא לא בעיה כרגע, הבעיה זה בעיקר הבינוי של הכיתות עצמן.
ניר ברקת: במזרח העיר יש לנו תהליך של הפקעות שהוא מורכב, וכן, אנחנו יודעים איפה אנחנו רוצים.
ניר ברקת: אני מייד אפרט על התהליך של יצירת הפקעה - - -.
ניר ברקת: הוא קיים במזרח העיר, הוא לא קיים במערב העיר.
מירב בן ארי: ברור, כי אין לך צורך בהפקעה במערב העיר.
ניר ברקת: גם יש, אבל זה יותר מוסדר.
מירב בן ארי: כשאתה אומר שאתה מפקיע במזרח - - -
חנין זועבי: אתה מפקיע מאנשים פרטיים.
יעקב מרגי: חינוך, זה קורה בכל הארץ, הפקעה.
חנין זועבי: יחזירו קצת מהאדמה שהפקיעו ויבנו בה בתי ספר.
חנין זועבי: יש להם המון אדמות שהפקיעו.
חנין זועבי: שיחזירו מה שהפקיעו.
חנין זועבי: זה בני אדם שם ואלה האדמות שלהם.
מירב בן ארי: ובמערב כן מותר להפקיע?
חנין זועבי: במערב הם נתנו להם אדמה.
חנין זועבי: הם לא הפקיעו.
יעקב מרגי: מירב, את ברשות דיבור, בבקשה.
מירב בן ארי: אני רוצה רק להבין משהו אחד.
מירב בן ארי: מבחינת התקציב לכל התצ"א כאן, יש אותו?
יעקב מרגי: לפני שאני נותן לראש העיר לפרט ולהתייחס לדברים, שוב, אני חייב לומר מה שנאמר בתחילת הדיון.
יעקב מרגי: קודם כול זה מהלך מבורך, מהלך אמיץ של שלטון מקומי ובמקרה הזה של ראש עיריית ירושלים להתחייב על מיליארד ₪ כדי לפתור יותר מ-50% מהצורך שנולד במשך יותר מחמישים שנה, צורך אמיתי.
יעקב מרגי: מהלך אמיץ של ראש העיר ושל שר הפנים ללכת בעד בקטע הזה.
יעקב מרגי: אני חושב שצריך לתת לזה סיכוי.
יעקב מרגי: אדוני ראש העיר, כשאני רואה כשהצורך בכללי הוא 494 אם אני לא טועה, והפערים זה 2,000 ו-1,500, גם אם אני לוקח את המצוקה האובייקטיבית שיש עכשיו, פרוייקטים זמינים גם במזרח העיר, גם בקרב החרדים, אני יכול לומר שאני יכול לחיות עם זה שאם אתה מצליח בגלל שזה זמין, ה-494, לממש אותם.
יעקב מרגי: אני יכול לחיות עם זה, כי יש בעיות אובייקטיביות שראש העיר יתייחס אליהן, אבל אני לא רוצה לענות בשמו.
יעקב מרגי: אם יתגלה אחרת, ודאי שאני אדחוף את ראש העיר, כעומק העיוות, החוסר, הקיפוח, גודל התעדוף, אין ספק, אבל מאחר וקיימנו דיונים, אני מכיר את הבעיות האובייקטיביות, אני חושב שקודם כול לפני שאתה נותן, באמת לומר לך יישר כוח, מהלך אמיץ.
יעקב מרגי: הלוואי על הרבה רשויות מקומיות שהיו עושים.
יעקב מרגי: שתבינו, משרד החינוך יצא מגדרו להגדיל מ-60 כיתות ל-200 כיתות.
יעקב מרגי: אנחנו מדברים על פער של 4,100 כיתות.
יעקב מרגי: ראש העיר במהלך הגרנדיוזי הזה, ארבע-חמש שנים מדבר על מעל 50%.
יעקב מרגי: זה דבר מבורך.
ניר ברקת: ברשותך, אני אתייחס לכמה שאלות והערות שהיו כאן.
ניר ברקת: דבר ראשון, אני רוצה רגע להבהיר.
ניר ברקת: המחויבות שלנו לטפל בכל ילד בירושלים, ערבי, יהודי, נוצרי, מוסלמי, היא לא קשורה לבג"צ.
ניר ברקת: כולם ילדנו והמחויבות של כולנו, כל הנהלת העיר, כל מועצת העיר, לטפל ולא לנוח ולא לשקוט עד שלכולם יהיה פתרון, ואת זה אני אומר לכם מליבי.
ניר ברקת: אני גם ראש עיר, גם מחזיק תיק חינוך, מסתובב בכל בתי הספר בעיר.
ניר ברקת: אין שום הבדל בין ילד לילד.
ניר ברקת: ברמה העקרונית אנחנו צריכים להסתכל, והמהלך שאנחנו עושים לא מזניח אף אחד.
ניר ברקת: זה דבר ראשון.
ניר ברקת: הדבר השני, אני מסכים עם משרד החינוך שבעבר היה לנו גם אתגר ויכולת ביצוע.
ניר ברקת: אני רוצה לומר לכם ששיטת העבודה שבכל שלב, הפקעה, תכנון ראשוני, כל שלב צריך לבוא ולקבל אישור.
ניר ברקת: הבירוקרטיה מייצרת 50% תוספת בזמן ומכשולים וחסמים בלתי נקלטים.
ניר ברקת: אחת המסקנות הגדולות שלנו, גם שינינו שיטת עבודה, קודם כול תנו לנו לרוץ קדימה, העירייה רצה קדימה ואחרי זה נתחשבן על המחיר.
ניר ברקת: תכירו ב-100%, תכירו ב-90%.
ניר ברקת: קודם כול בואו נעשה, קודם כול בואו נבנה ונרוץ קדימה כמה שיותר מהר.
ניר ברקת: אני חייב לומר לכם שזה מקצר לנו שליש זמן.
ניר ברקת: שליש זמן מתקצר לנו על הבירוקרטיה שאנחנו לא מחויבים לה, כי אפשר לרוץ וקודם כול לממש ואחרי זה לתת חשבון.
ניר ברקת: אני רוצה עכשיו להתייחס רגע לשיטה, כי חנין, את כנראה לא מכירה את השיטה.
ניר ברקת: מי שקונה קרקע פרטית ורוצה לבנות, כלל ברזל הוא 40% הפרשה לצרכי ציבור, לכבישים, לגני ילדים, למשחקים, סטנדרט בכל מדינת ישראל.
ניר ברקת: אצל היהודים, אצל הערבים עושים הפקעות.
ניר ברקת: יש לנו אתגר מאוד גדול במזרח העיר, ש-80% מהקרקע לא רשומה בשום מקום ולכן האתגר הוא מעל ומעבר להפקעה הרגילה.
ניר ברקת: אנחנו צריכים לבוא בדין ודברים עם התושבים.
ניר ברקת: לשמחתי הרבה הם מבינים את זה והם שותפים איתנו.
ניר ברקת: התושבים הערבים מקבלים את זה בברכה.
ניר ברקת: האתגר הכי גדול בהפקעות זה לא העבודה עם התושבים הערבים, אלא לקבל את המשאבים מהאוצר, והיום חסר לנו 79 מיליון שקל.
ניר ברקת: אנחנו מחכים לקבל תקציב להפקעות ממשרד האוצר על מנת שנוכל להמשיך ולשחרר את כל התהליך הזה במזרח העיר.
ניר ברקת: זה עוד שלב שמעכב, שהלוואי ונוכל לקבל אותו יחסית מהר ולהוריד שם עוד חסם.
ניר ברקת: זה נכון שבמזרח העיר זה עוד תהליך שלוקח לנו טיפה יותר זמן.
ניר ברקת: אנחנו יודעים לפצח את זה, אנחנו יודעים לעשות את זה בשיתוף פעולה עם התושבים.
ניר ברקת: האתגר הוא אתגר פיננסי, לא מעבר לכך.
ניר ברקת: עכשיו לגבי הביצוע.
ניר ברקת: לשמחתי הרבה לקחנו את חברת מוריה, היא חברה שמבצעת פיתוחים בעיר ירושלים.
ניר ברקת: היא חברת פרוייקטים.
ניר ברקת: את כל הכבישים שאתם רואים, את כיתות הלימוד בשנתיים האחרונות שהם התחילו להביא לנו.
ניר ברקת: חלוקת העבודה בשלב זה, זה שמוריה עובדת במזרח העיר ומשכ"ל עובד במערב העיר.
ניר ברקת: אנחנו בוחנים לראות איך לומדים אחד מהשני.
ניר ברקת: למען האמת, במערב העיר מחזיק התיק ביקש ממני שמוריה שעובדת במזרח העיר, יעבדו גם במערב העיר במגזר החרדי.
יעקב מרגי: תגיד חברת מוריה.
יעקב מרגי: עוד יחשבו שזו פקידה.
ניר ברקת: חברת מוריה, כן.
ניר ברקת: הם עושים עבודה נפלאה.
ניר ברקת: למען האמת, גם משכ"ל עושים עבודה טובה מאוד והם מביאים לנו את הפרוייקטים on time, on budget, on quality , בזמן, באיכות ובמחיר.
ניר ברקת: הם יודעים לעשות עבודה טובה.
ניר ברקת: כיוון שזאת חברה שמתחמה בפרוייקטים, בכבישים ובבנייה, תודה לאל יש לנו גידולים מאוד משמעותיים בנפחים.
ניר ברקת: עכשיו אני רוצה להתייחס לעוד משהו בנושא של סדר עדיפויות, וכאן אני יוצא מאקסיומה אחת, שכסף, אסור שיהיה מחסום.
ניר ברקת: אסור שהתחום הפיננסי יהיה מחסום וברגע שנממש את המיליארד הראשון, נילחם באותה עוצמה על המיליארד השני, רק יהיה לנו הרבה יותר ניסיון כשזה יגיע.
ניר ברקת: אנחנו עכשיו מדברים על פעימה ראשונה של 370 מיליון שקל מתוך המיליארד, שלדעתי תיגמר עד מרץ ובמרץ אנחנו ננסה להפעיל את הפעימה השנייה של ה-630 וכך נותנים פעימות-פעימות.
ניר ברקת: אין ספק שהפעימה הבאה של עוד מיליארד שקל יבוא בבוא העת, אולי בעוד שנה, שנה וחצי מהיום, ואז מה אנחנו בעצם אומרים?
ניר ברקת: כל פרוייקט שמבשיל, נכנס לתור.
ניר ברקת: שניים, אין היום פרוייקט שהוא בשל, שלא נכנס למימון, אם זה לתכנון פרטני או אם הוא סיים תכנון פרטני, נכנס לביצוע.
ניר ברקת: אנחנו לא מעכבים אף פרוייקט.
ניר ברקת: מבחינת תעדופים, כל מה שמוכן, מוציאים.
ניר ברקת: אנחנו מפרישים גם מה-370 וגם מה-630 יכולת לתכנן למעלה מ-800 כיתות.
<קריאה: זה בתוך ה-2,200.
ניר ברקת: הדילמות שלנו כמה לבנות וכמה לתכנן, ההתלבטויות טיפה בין כמה כסף להפעיל, כי תכנון זה בערך 15% מהבנייה, אז אנחנו יודעים להפריש מספר יותר גדול לתכנון ולקדם כשהמיליארד הבא, כבר יהיה לנו כיתות.
יעקב מרגי: אנחנו קיימנו פה דיונים על מזרח ירושלים והיו קשיים אובייקטיביים.
יעקב מרגי: השאלה אם אנחנו יודעים היום בעקבות הפרוייקט המואץ הזה להתמודד עם חלק מהבעיות האובייקטיביות.
ניר ברקת: חד משמעית, כן.
ניר ברקת: זה לא חדש לנו.
ניר ברקת: אנחנו בשנים האחרונות מטייבים את יכולת הביצוע והיום יכולת הביצוע של המערכת, במיוחד אם יש לנו פחות בירוקרטיה מול הממשלה, פה על המפה מפורט 850 כיתות מתוך ה-2,200 בחלקם במקומות שכבר מתכננים, חלקם מקומות שאנחנו רוצים לייצר הפקעות בשלבים השונים של הביצוע.
ניר ברקת: חד משמעית יודעים.
יעקב מרגי: מה לא הנתונים?
<אשרת מימון: לצערי הרב הייתי שמחה לברך, אבל זה לא נכון.
ניר ברקת: הנתונים, אין ויכוח.
ניר ברקת: אנחנו ניתן נייר, את יכולה להתווכח איתו.
ניר ברקת: הנייר של העירייה הוא ברזל.
<אשרת מימון: נכון, אין ויכוח, הוא של העירייה.
<אשרת מימון: הנתונים שלנו הם של העירייה.
<אשרת מימון: אנחנו מקבלים מחברת מוריה וממנח"י.
<אשרת מימון: שנה שעברה נפתחו 32 כיתות חדשות, שנה לפני זה -42 כיתות חדשות.
ניר ברקת: אז זה לא נכון.
יעקב מרגי: מה עם השכירויות?
<אשרת מימון: השכירויות גדל, אבל זה דווקא מבטא את חוסר הבנייה.
יעקב מרגי: אז הוא דיבר, כולל השכירויות.
<אשרת מימון: השכירויות זה לא נקרא כיתות שנפתחות, זה כיתות לא תקניות.
יעקב מרגי: בסדר, ברור לנו, בגלל המצוקות האובייקטיביות.
ניר ברקת: בואי אסביר רגע משהו.
ניר ברקת: קודם כול, אנחנו נותנים בשקיפות מוחלטת את המידע.
ניר ברקת: אנחנו לא ממציאים.
ניר ברקת: שניים, אם יש לנו עדיין קושי בבנייה, אנחנו לא מתעלמים, אנחנו גם שוכרים וגם בונים.
ניר ברקת: אגב, השכירויות הן ברמה בסדר יחסית כשהעירייה שוכרת ובונה.
ניר ברקת: זו לא קטסטרופה כמו המבנים הניידים הוותיקים וכו' ואנחנו כל הזמן מטייבים.
ניר ברקת: כמדומני, השנה הקטנו את השכירויות, אם אני לא טועה.
ניר ברקת: היו כמה מקומות שהרמה הייתה נמוכה, החלפנו שכירויות טובות, איכותיות יותר משכירויות פחות איכותיות.
ניר ברקת: עכשיו שתי הערות לרמה הלאומית.
ניר ברקת: אחת, יכולנו בקלות לבוא לאוצר.
ניר ברקת: כמדומני, יש עודפי מזומנים השנה.
ניר ברקת: אין השקעה טובה יותר מלבנות כיתות לימוד.
ניר ברקת: אין השקעה טובה יותר מאשר לקחת חלק מעודפי המזומנים, להשקיע אותם ולהקטין את הפער כך שיותר מילדי ירושלים, ילדי המדינה יוכלו לחיות בכיתה ראויה וטובה.
ניר ברקת: לגבי התור ברמה הלאומית, היום מדינת ישראל מתעדפת כיתות לימוד לילדים שעוד לא נולדו, בהסכמי גג.
ניר ברקת: לתעדף הסכם גג בתקציבים של כיתות לימוד, זה לתקצב ילדים שעוד לא נולדו.
ניר ברקת: האם המדינה מנהלת שקודם כל מי שסובל, מקבל, או הבא בתור הראשון שיבוא, שיכנס להסכמי גג?
ניר ברקת: לצערי הרב ילדי ירושלים לא בעדיפות של ממשלת ישראל בנושא של כיתות לימוד.
ניר ברקת: אם היה בעדיפות, לפני שהיו עושים הסכם גג ראשון, ילדי ירושלים היו מקבלים את התקציב.
יעקב מרגי: ניר, אני לא רוצה לומר לך שאתה נאיבי או תמים.
יעקב מרגי: אין ספק שהאמירה שלך, חשוב שתאמר, אבל גם בהסכמי גג אנחנו עוד נראה שכונות מאוכלסות ונמשיך לחכות שנים.
יעקב מרגי: כן, ראש מנח"י.
<אביב קינן: רק על המספרים של מזרח העיר.
<אביב קינן: במזרח העיר יש שלבים שונים של זה, ואכן באמת זרם התכנון שלנו חסר כי בעצם אנחנו מתחילים את תהליך ההפקעה שמתוקצב על ידי האוצר והוא לוקח זמן ואי אפשר להעריך את הזמן שלו עד שההפקעה מסתיימת.
<אביב קינן: אחרי זה יש תכנון וכל הדבר הזה.
<אביב קינן: אם אנחנו מסתכלים על ה-850, מתוכם 400, יש להם כבר קרקע מסומנת והם איפשהו בתהליך הפקעה.
<אביב קינן: עוד ב-850, יש 450 שהקרקע ידועה וטרם התחיל תהליך ההפקעה כי עוד לא קיבלנו כסף.
<אביב קינן: כל השאר, עוד אין לנו קרקע.
<אביב קינן: לקחת את הכסף הזה ולהשכיב אותו תמורת משהו שיבשיל עוד שלוש שנים לביצוע, לא חכם, לכן צריך להשקיע את הכסף עכשיו.
<אביב קינן: אני מקווה שנקבל ממשרד האוצר הפקעות דור ב' והפקעות דור ג' ואז כשנגיע בשלים למיליארד הבא או להשקעה של מדינת ישראל, נוכל לייצר את כל אלה, לכן התעדופים לא נופלים בגלל מגזרים שרוצים לתת 40%.
יעקב מרגי: איפה החשש שלי?
יעקב מרגי: נכון, אין חוכמה להשכיב כסף.
יעקב מרגי: אני כוועדה חייב לדעת שאתם מחויבים לתהליך הזה בהאצתו.
יעקב מרגי: אתה לא יכול להגיד לי, האוצר יתקצב.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע ממך עם אותו להט שאנחנו לא עוזבים את הנושא, יושבים על האוצר כדי לממן את ההפקעה כדי להתקדם עם זה.
<אביב קינן: קודם כול, יושב לידך האיש הנחוש.
<אביב קינן: אני רק גורם מבצע.
<אביב קינן: אני יכול להגיד, גם במנח"י וגם בעירייה אכפת לנו מהבינוי במזרח ירושלים לא פחות משאכפת לנו בבינוי בחרדים ולא פחות משאכפת לנו באגף הכללי.
יעקב מרגי: תמיד תזכרו שיש בג"צ.
<אביב קינן: גם בלי הבג"צ אכפת לנו מזה.
<אביב קינן: זה נכנס בצנרת, אנחנו מחויבים לזה עד הסוף.
<אשרת מימון: אין לי ספק בכוונות הטובות ואני לא מנסה להאשים בכוונות רעות, אבל עניינית יש 2.6% שמוקצים למבני ציבור במזרח ירושלים.
<אשרת מימון: זאת אפליה מהמדינה ולא מהעירייה ולכן זה לא נובע רק מסיבות תקציביות ולא נובע רק מכספים.
<אשרת מימון: אני כן הייתי מבקשת מהוועדה, כרגע ההקצאה היא לגמרי שוויונית בחלוקת הכסף ולכן היא משמרת את האפליה, לצערי.
<אשרת מימון: אני כן הייתי מבקשת הצעה של אפליה מתקנת ואבחנה מתקנת שמשקיעה יותר במגזרים היותר חסרים.
יעקב מרגי: אביב, במילים אחרות אני שואל אותך שאלה.
יעקב מרגי: אמרת, יש 400 בהליך הפקעה ו-400 שאתה יודע, מכירים את השטח.
<אביב קינן: כן.
יעקב מרגי: לו יצויר שהיה 600 ו-600, הם היו מתועדפים?
<אביב קינן: לגמרי.
<אורית חזון מנדל: אורית חזון מנדל מארגון הורים בירושלים.
<אורית חזון מנדל: אני רק רוצה לברך על כל הפעילות הזו, ואת ניר ואת העירייה ואת דרעי.
<אורית חזון מנדל: זו ממש החלטה אמיצה, קודם כול לקיחת ההלוואה הזו ולקדם את הדברים ולא לחכות באמת עד שיאשרו.
<אורית חזון מנדל: זה חשוב מאוד שיגדילו את התקציב במשרד האוצר, כי החינוך צריך להיות בראש סדר העדיפויות.
<אורית חזון מנדל: מה שקורה בירושלים מבחינת הכיתות זו ממש זוועה.
יעקב מרגי: אתם מחויבים לתהליך ההפקעה מבחינת מימון?
<דניאל לורברבוים: קודם כול תהליך ההפקעה, ככל שזה מגיע מתקציב משרד החינוך, הם היו צריכים לפנות אלינו.
<דניאל לורברבוים: אני עדיין לא קיבלתי את הפנייה הזאת בכתב ואני לא מכיר אותה.
<דניאל לורברבוים: כשנקבל אותה, נבחן אותה.
<אביב קינן: קיבלתם שלושה-ארבעה מכתבים ממנכ"ל העירייה, באוגוסט, בספטמבר.
<אביב קינן: יש מכתבים בבקשה לכסף להפקעה.
<אביב קינן: לא צריך להגיד סתם.
יעקב מרגי: אתה רפרנט חינוך?
<דניאל לורברבוים: אני רפרנט חינוך.
<דניאל לורברבוים: אם יש מכתבים שלא הגיעו לידי, אני אבדוק את העניין.
<דניאל לורברבוים: אני מתנצל, יכול להיות שיש, נבחן את זה.
<דניאל לורברבוים: אני לא יודע להתחייב עכשיו על 80 מיליון שקל.
<דניאל לורברבוים: אנחנו באמצע שנת תקציב, אנחנו נבחן את הסיפור הזה.
יעקב מרגי: אני רוצה ממך תשובות.
יעקב מרגי: אנחנו עכשיו מסכמים את הדיון ואני אומר לך, תוציא לי תשובה כתובה האם הגיעו בקשות הפקעה והאם זה מתוקצב.
ניר ברקת: רק להגיד לך תודה רבה על תשומת הלב.
ניר ברקת: זה חשוב לנו.
יעקב מרגי: אנחנו ברשותך נעשה כמה ישיבות מעקב לסייע בידך בנושא הזה.
יעקב מרגי: היום 27 בנובמבר 2017, ט' בכסלו תשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום זה הצעות במסגרת דיון מהיר של חברות וחברי הכנסת: חברת הכנסת מרב מיכאלי, חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון, חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, חבר הכנסת אורי מקלב ושל חבר הכנסת אחמד טיבי.
יעקב מרגי: הנושא – מדיניות החינוך והטיפול בגיל הרך בישראל.
יעקב מרגי: לפני שאתן את רשות הדיבור למציעות, כפי שאנחנו נוהגים בדרך כלל, אני אומר מספר מילות פתיחה.
יעקב מרגי: אני לא נכנס לדיון איפה צריך כרגע, זה לא הדיון, אבל דעתי ידועה היכן צריך להיות, מה המסגרת שצריכה לטפל בגיל הרך, לידה עד 3.
יעקב מרגי: מבחינתנו הכל חינוך.
יעקב מרגי: גם אלה שסוברים שצריך להשאיר את הקיים כפי שזה היום, גם הם סוברים שהכל חינוך והם עוסקים בחינוך ונשמע אותם, אבל זה לא הדיון.
יעקב מרגי: הדיון כרגע הוא לקיחת אחריות ממשלתית על גילאי לידה עד 3 מכל הבחינות.
יעקב מרגי: המומחים כבר אמרו את שלהם.
יעקב מרגי: הגיל הזה הוא קריטי בעיצובו של הרך הנולד, הרכה הנולדת.
יעקב מרגי: יש לי פה משמאל, אני לא יודע למה היא יושבת משמאל, אבל לא נורא, בסדר.
מרב מיכאלי: במהות זה באמת לא כזה, אתה יודע.
יעקב מרגי: הילדים שלנו, אני חושב שצריך לתת להם וזה לא רק קלישאות ואמירות, צריכים לקבל את הטוב ביותר, במיוחד כשהגיל הזה זה גיל קריטי לעיצוב.
יעקב מרגי: מומחים אמרו ש-90% מהמוח של הילד או הילדה מתעצבים עד גיל 3.
יעקב מרגי: ושוב, הילדה או הילד.
איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, היא חיזקה.
איילת נחמיאס ורבין: היא התעמקה בדבריך בכמה זה משמעותי.
יעקב מרגי: לכן אנחנו מודים לחברי וחברות הכנסת על היוזמה ואנחנו נעביר לחברי הכנסת המציעים את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: לאחר מכן נעשה לסירוגין חבר כנסת ואורח ונקיים דיון מעמיק ופורה ונגיע לסוף הדיון עם תובנות וסיכומים.
יעקב מרגי: בבקשה גברתי, חברת הכנסת מרב מיכאלי.
מרב מיכאלי: למה עשיתי ככה עם הראש, כשדיברת?
יעקב מרגי: מותר לך, קודם כל.
מרב מיכאלי: כי אתה יודע, שמעתי אותך אומר זה כבר מוסכם וזה כבר ידוע וזה באמת כבר ידוע המון שנים ומחקרים ומומחיות ומומחים, שאמרו, קבעו, מצאו, כמה הגיל הזה הוא קריטי.
מרב מיכאלי: כמה עיצוב המוח, הנשמה, האישיות, הבריאות, של בני בנות אדם בגילאים הרכים האלה, כמה הוא קריטי.
מרב מיכאלי: אנחנו מדברות במונחי עיצוב.
מרב מיכאלי: זאת אומרת זה גילאים מכוננים.
מרב מיכאלי: הם אלה שמכוננים את האדם, שתהיה או יהיה מהרך או הרכה הזאת.
מרב מיכאלי: באמת, זה ממש הדבר הכי דרמטי.
מרב מיכאלי: אבל אתה אומר את זה כבר במן, אתה יודע, טון כזה של כאילו יודעים ויודעים וכאילו אין מה לעשות כזה.
מרב מיכאלי: היה לך מן טון כזה של - - -
מרב מיכאלי: לא, אני לא מאשימה את אדוני, חס וחלילה.
יעקב מרגי: יש הרבה מה לעשות, אבל זה לא הדיון.
מרב מיכאלי: לא, אבל זה בדיוק העניין.
מרב מיכאלי: הרי מה קורה?
מרב מיכאלי: אנחנו יודעות ויודעים את זה כבר המון המון זמן ושום דבר לא נעשה והממשלה לא מוצאת לנכון להרים את הדבר הזה ואז כאילו יוצא מן מצב שאנחנו טוחנות וטוחנים מים כל כך הרבה שנים.
מרב מיכאלי: ואני חושבת על מספר הקלישאות שנאמרות על ילדות וילדים בפוליטיקה שלנו.
מרב מיכאלי: למען עתיד ילדינו והילדים הם הדבר הכי חשוב והילדים הם שמחה ורק תעיזי במדינת ישראל להגיד משהו חס ושלום נגד ילודה, וואו, וואו, וואו, הלך עלייך לחלוטין.
יעקב מרגי: זה מגיע עד ל-.
יעקב מרגי: עד לאן זה הגיע?
אלעזר שטרן: מרב, בצדק.
<קריאה: אוסטרליה.
מרב מיכאלי: לא, כולנו בעד ילדות וילדים, אז למה לא נתחיל אולי להשקיע בהם?
מרב מיכאלי: מדינת ישראל לא משקיעה שום דבר בילדות וילדים עד גיל 3 וגם אז, כשהיא מתחילה - - -
יעקב מרגי: מה שום דבר?
יעקב מרגי: נדייק.
יעקב מרגי: אולי לא משקיעה מספיק.
יעקב מרגי: שום דבר זה - - -
מרב מיכאלי: משקיעה, 20% מההוצאה מושקעות בהם.
יעקב מרגי: או, בסדר.
יעקב מרגי: שום דבר הפחיד אותי.
מרב מיכאלי: וגם כן באופן חלקי.
מרב מיכאלי: אני מצטערת, אני אומרת לך באופן גורף, בעיני זה באמת שום דבר.
מרב מיכאלי: בעיקר אגב, בהתחשב בכמה היא משקיעה בייצור של הילדות והילדים האלה, בטיפולי פוריות למיניהם בשביל ילודה, שזה בסדר גמור.
מרב מיכאלי: זה חלק מהתרבות שלנו, זה חלק מהמאמץ שלנו, אבל כ-7 מיליארד שקלים בשנה הם הוצאה על פריון.
מרב מיכאלי: אבל אז נולדות ונולדים הילדים האלה ומה?
מרב מיכאלי: אמרת בצדק אדוני ואני חושבת שכל חברות וחברי הכנסת מסכימות על זה שזה הכל חינוך וזה צריך לעבור ולהיות מטופל במסגרת של משרד החינוך כחינוך, כמסגרות חינוך ולחשוב על בכלל באמת גידול תרבותי.
מרב מיכאלי: חינוך.
מרב מיכאלי: ולא מחסנים ולא בייבי סיטר ולא איזה פתרונות דחק כאלה ואחרים.
מרב מיכאלי: אבל בישראל לא רק שאנחנו לא משקיעות ומשקיעים את ההשקעה הזאת בעתיד שלנו, כי זה העתיד של המדינה שלנו והעתיד של החברה שלנו, אלא אנחנו גם לא משקיעות בהווה שלנו.
מרב מיכאלי: כי היכולת של הורות והורים בישראל להשתתף בכוח העבודה, כמובן של אמהות בעיקר, זה עדיין חלוקה מגדרית גורפת, הפגיעה בעיקר היא עדיין בנשים.
מרב מיכאלי: היכולת שלהן להשתתף בכוח העבודה ולהעלות את הפריון שלנו בצורה אפקטיבית, זה דבר שפשוט הוא לא קורה.
מרב מיכאלי: כשזה אנחנו מדברות על אפס עד שלוש, אבל צריך להגיד שגם מגיל 3 - - -
יעקב מרגי: לידה עד שלוש.
מרב מיכאלי: לידה.
מרב מיכאלי: תום חופשת הלידה.
מרב מיכאלי: מהלך חופשת הלידה.
מרב מיכאלי: אנחנו גם יכולות בהזדמנות לדבר על אורך חופשת הלידה ועל מי מקבלת את חופשת הלידה, אבל בסדר.
מרב מיכאלי: בואו נדבר, הבעיה שלנו שגם מגיל 3 התנאים הם לא מספיק ראויים.
מרב מיכאלי: לא התנאים שהילדות והילדים מקבלים ובטח ובטח לא התנאים של הצוותים שצריכים לעבוד איתם.
מרב מיכאלי: כוח אדם מצומצם מדי, בתנאים לא מספיקים וגם בהכשרה לא מספיק טובה, בכל הכבוד.
מרב מיכאלי: אנחנו מדברות על זה שעדיין הפיקוח של המדינה הוא לקוי, וזה אני אומרת בעדינות.
מרב מיכאלי: ברדק מוחלט וטוטאלי.
מרב מיכאלי: ובסוף בסוף נגיד שגם אחרי הגיל הזה, יש לנו את ההבטחה הלא ממומשת ליום לימודים ארוך, חוק שחוזר ומוקפא בחוק ההסדרים מדי חוק הסדרים מחדש.
מרב מיכאלי: מן איזה דבר כזה, אתה יודע.
מרב מיכאלי: זה כמו אלוהים, זה נמצא איפה שהוא, אבל זה מוקפא.
מרב מיכאלי: ולא לרמוז חס וחלילה שאלוהים מוקפא בשום פנים ואופן.
יעקב מרגי: את לקחת בחשבון שהדיון הוא שעה ואנחנו באולם שחייבים לפנות אותו.
יעקב מרגי: אז לקצר.
מרב מיכאלי: אני ממש ממש מסיימת את דברי הפתיחה שלי.
מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד שגם כשאתה מסתכל וזה מביש בעיני, כשאתה מסתכל בטבלאות ומה שאני רוצה להגיד שהדיון הזה הוגש בעקבות סקר מאד יסודי שעשתה שדולת הנשים.
מרב מיכאלי: יערה שבילתה פה הרבה שנים בכנסת בתור יועצת פרלמנטארית של חברת הכנסת ז זהבה גלאון ועכשיו היא מרכזת בשדולת הנשים את תחום העבודה, כתבה נייר מאד מאד יסודי ומקיף וזה ממש מביש לראות את המיקום של מדינת ישראל שם, יחסית ל-OECD בכמות ההשקעה לילדות וילדים.
מרב מיכאלי: באמת, זה ממש לא נעים.
מרב מיכאלי: מדינת ישראל, עם הכלכלה המפותחת, עם ההייטק ועם כל זה, זה מה שהיא משקיעה בילדות ובילדים שלה?
יעקב מרגי: אני מיד נותן למציע השני, חבר הכנסת אורי מקלב.
יעקב מרגי: רק להזכיר שיש גם הצעת חוק שהונחה על ידי חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון ואנוכי, שמבקשת להכיל חובת פיקוח על מסגרות הגיל הרך.
יעקב מרגי: בעקבות כך נעשתה גם עבודה רצינית במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
יעקב מרגי: אני כבר לא יודע איך קוראים למשרד הזה – העבודה והרווחה.
יעקב מרגי: הם הכינו הצעת חוק ממשלתית שאנחנו נצטרף אליה.
יעקב מרגי: אז אני מקווה שגם סוגית הפיקוח תוסדר בקרוב.
יעקב מרגי: להזכיר, מדינת ישראל משקיעה הרבה כסף בגיל הרך, משקיעה אותו במספר קטן מאד של ילדים, כי עדיין חלק גדול מילדי ישראל מלידה עד שלוש, נמצאים במסגרות שהן לא מפוקחות.
יעקב מרגי: אבל אני לא אקח לכם את רשות הדיבור.
אורי מקלב: תודה רבה אדוני יושב הראש, חברי חברי הכנסת.
אורי מקלב: אני אשתדל לעשות את זה בקצרה.
אורי מקלב: אני חושב שיש פער גדול בין דגל שאנחנו מניחים אותו ואנחנו אומרים שאנחנו מעודדים אמהות לצאת לעבודה, ודווקא בגילאים שההתמודדות היא הכי קשה, שזה גיל לידה ועד גיל 6, ודאי עד גיל 3, שם אנחנו לא רק שלא מעודדים, אנחנו מקשים מאד גם על הכדאיות לצאת לעבודה וגם באופן מעשי בנטל הכבד שהמשפחה ובעיקר האם העובדת, צריכה לשאת בהוצאות שיש לה בשביל היכולת שלה לצאת לעבודה.
אורי מקלב: אין פרופורציה בין מה שהאמא העובדת מרוויחה, מכניסה, במיוחד אנחנו מדברים עכשיו על בעלי ההכנסות הנמוכות, שעובדות בשכר מינימום או קצת יותר, לבין ההוצאה שהיא צריכה להוציא בשביל הסדר לילד או לילדה.
אורי מקלב: כשאנחנו מדברים על 50%, זה יכול להגיע בקלות ל-50% מההכנסה.
אורי מקלב: אנחנו מדברים שרק צהרון זה 700-900 שקלים.
אורי מקלב: זה מעבר למסגרת הבסיסית, מעבר - - -.
אורי מקלב: מישהו יכול להגיד שיש בזה סבירות?
אורי מקלב: יש סבירות להרוויח 5,000-6,000 שקלים ולהוציא 2,000-3000 שקלים רק על המסגרת, לפני עוד הוצאות שיש על הילד?
אורי מקלב: ככה שלא רק שאנחנו לא מעודדים, אלא אנחנו מדכאים את הרצון ובאמת את המאמץ, לפעמים זה גם מאמץ רגשי, כדי לצאת לעבודה, כדי לשמר את מקום העבודה.
אורי מקלב: מעבר לכך שאנחנו גם לא נותנים את המסגרות המתאימות.
אורי מקלב: בסופו של דבר המסגרת הן יקרות מכיוון שהמדינה לא יודעת לתת ולא מספקת את כל המסגרות הרשמיות, הממוסדות, אלא מחפשים מסגרות יקרות יותר ולא מתאימות.
אורי מקלב: אז כשיחד הן גם יקרות, גם לא מתאימות, גם יקרות מאד ובהלימה להכנסה, באמת אין פרופורציה, בסופו של דבר זה פוגע גם ביכולות לעבוד, גם בפריון העבודה.
אורי מקלב: אם פעם היינו רגילים שהסבתא יכולה לתת איזה מסגרת, להשתלב ולעזור, או הדודה או מי שלא יהיה, השכנה, היום הדברים האלה נעלמו.
אורי מקלב: הסבתא עצמה עובדת ואין מי שייקח והכל נופל נטל על ההורים.
אורי מקלב: אם אנחנו לא נשכיל לשנות את המצב הזה, במה חטאה?
אורי מקלב: אין שום היגיון באמירה ועוד לא שמעתי אף אחד שיניח את דעתנו, מדוע זה צריך להיות ככה.
אורי מקלב: מה ההיגיון בדבר הזה?
אורי מקלב: אנחנו לא מדברים על חריג, על כאלה שאצלם ההוצאות הן רבות.
אורי מקלב: אנחנו מדברים על רוב הנשים שעובדות, במיוחד מקרב בעלי ההכנסה הנמוכה, שעושות מאמץ יתר ובאמת לוקחות על עצמן עול כפול, הן לוקחות כפליים בסופו של דבר בעלות היקרה שיש לנו בהכרח על המסגרות המינימאליות שהן צריכות עבור הילדים שלהן.
אורי מקלב: ובזה אנחנו מדברים על ילד אחד, קל וחומר כאשר שיש יותר, מגיל לידה עד 6 יכולים להיות בקלות גם שניים וגם יותר ילדים.
יעקב מרגי: ואי אפשר בלי להתייחס לסוגיה הזו של הכבדות שהמדינה מתנהלת בקטע של בינוי מעונות.
יעקב מרגי: בכל נושא הבינוי יש מחסור גדול במעונות יום.
יעקב מרגי: אני חושב שצריך לקחת פרויקטור מיוחד שיאיץ את התהליך, שיוריד בירוקרטיות, שיעודד רשויות מקומיות.
אורי מקלב: אדוני יושב הראש, למה צריך להגיע למעונות שזה באמת תהליך ארוך.
אורי מקלב: משפחתונים, נשים שכבר הוכשרו - - -
אורי מקלב: משפחתונים שכבר הוכשרו, שיש מחר מאות כאלה שיכולים לפתוח את זה והכל זה תקציב.
יעקב מרגי: ידידי, אתה צודק מאה אחוז, אבל יש כאלה שיש להם את המחסום הזה, משפחתון, שהם מעדיפים מעונות.
יעקב מרגי: יש כאלה שמעדיפים משפחתונים.
<קריאה: משפחתון לדעתי זה דבר לא טוב.
יעקב מרגי: סליחה, זה לא הדיון.
אורי מקלב: אולי הוא לא המקסימאלי, אבל זה מסגרת ממוסדת.
אורי מקלב: אני אגיד לך אדוני יושב הראש, אני מכיר מקרוב נשים שמשלמות על משפחתונים - - -
יעקב מרגי: הדיון הוא בן שעה ואני חושש.
אורי מקלב: מהלידה כדי שישמרו להם מקום.
אורי מקלב: נשים בחופשת לידה משלמות, מכיוון שהן נניח - - -
יעקב מרגי: אורי, אורי, תודה.
יעקב מרגי: אני אאיץ.
יעקב מרגי: אמנם אמרתי אחד-אחד, לשמוע חבר כנסת ואורח, אבל לעשות את זה זריז.
איתן ברושי: אפשר לומר אחרי שהכנסת הזאת כבר כנסת ותיקה, שיש לה אחריות למצב.
איתן ברושי: הכנסת הזאת נתנה יד בסופו של דבר למהלך שגוי, של העברת הגיל הרך ממשרד הכלכלה במקום למשרד החינוך בואקום שהיה אפשר לפעול ובנט נכשל בעניין הזה ועכשיו לא יעזרו ההסברים.
איתן ברושי: זה עבר למשרד הרווחה תך כדי השארת האגף בתוך משרד הכלכלה, כאשר אנחנו יודעים, וביקרתי לפני מספר ימים בעיר במרכז הארץ, בכפר סבא.
איתן ברושי: בגיל הרך חסר כוח אדם.
איתן ברושי: הסייעות מקבלות שכר נמוך מאד ובעצם עומדים חסרי אונים בחלק שכן מגיע לחינוך ולא נשאר בבית, או בצורה אחרת.
איתן ברושי: יושבים פה גם מהשלטון המקומי.
איתן ברושי: יש לכם בדיוק אחריות במצב הזה.
איתן ברושי: לא הייתה שום זעקת אמת על הגיל הרך בשנים האחרונות.