GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: אני אומר שוב ומחדד, לכן שמחתי כששמעון סוף סוף עשה סוויץ' והתחיל לדבר לא בכובע התקציבי, ואני שמח, בשונה מדיונים אחרים.
יעקב מרגי: שמעון, אנחנו כרגע רוצים לדעת מה העמדה המקצועית, אלה לא התקנות שעכשיו – אם השר היה אומר לי: אלה התקנות, מכובדי, מאגף התקציבים, הייתי רואה אותו, אבל מבחינתי הוא שקוף.
יעקב מרגי: השר עוד לא הביא לי תקנות.
יעקב מרגי: אני רוצה להביא לו את המוצר המוגמר, אני רוצה לשמוע את האמירות המקצועיות שלהם.
יעקב מרגי: אם לא, אני אומר לך, גם ב-1 בספטמבר 2018 לא הייתי מקבל את זה.
<נועה בן אריה: אדוני היו"ר, אני לא אמרתי את זה לשם הפרובוקציה.
<נועה בן אריה: אני אומרת את זה כדי שפה נעשה עבודה נהדרת.
יעקב מרגי: אני שמח ששמעתי גם ממך וגם משמעון קודם שאנחנו מתכנסים לעמדה המקצועית.
<נועה בן אריה: רק מקצועית.
יעקב מרגי: ואני חושב שזה גם מחמם את לב הארגונים וההורים.
יעקב מרגי: בבקשה, מתקדמים.
<מירב ישראלי: אז יש פה עוד סוגיה שכבר הוחלט עליה, ומשום מה זה עוד לא הוכנס בניסוח, אם אני מבינה נכון את הניסוח, וזה שגם ילדים שלא עברו ועדת השמה או עברו ועדת שילוב יהיו זכאים, שיש להם זכות.
<מירב ישראלי: כי כתבנו רק ילד שוועדת השמה קבעה את זכאותו, אתה זוכר?
יעקב מרגי: סליחה, רק ברשותך, אני רוצה להוסיף למה שאמרתי קודם, בקטע הזה יש לציין את משרד החינוך ואת השלטון המקומי שהם שותפים להרבה תהליכים כאלה בוועדה בשנה האחרונה של טרום קבלת החלטות.
יעקב מרגי: ראינו את זה בצהרונים ורואים את התוצאה.
יעקב מרגי: בעזרת השם, גם בסוגיית תשלומי הורים, גם בסוגיית הסייעות, מה שנקרא במונח לא מושאל לרפואיות, אנחנו מתקדמים ביחד, אני דוחף מאחורה בקלות.
יעקב מרגי: בבקשה, סליחה, הפרעתי.
<מירב ישראלי: אני זוכרת שבישיבה הקודמת זה הוסכם, אז את זה צריך להכניס לנוסח.
יעקב מרגי: מה זה היה?
<מירב ישראלי: פשוט יש ילדים שלא ועדת השמה קובעת, אלא בגלל המוגבלות הקשה מאוד שלהם הם לא צריכים אפילו לעבור ועדת השמה, או שוועדת השילוב קובעת, ואז זה בעצם כל האוכלוסיות של - - -
יעקב מרגי: זה כולל אותם.
<רויטל לן כהן: אבל מה שאת מדברת עליו לא כולל את השילוב.
<נועה בן אריה: הפוך, הוא הצד השני של הסקאלה, רויטל.
<רויטל לן כהן: אלו רק ילדים שאפילו ועדת השמה לא צריך.
<מירב ישראלי: אבל אם אני מבינה נכון, איזה ילדים מגיעים לחריגים בשילוב?
<רויטל לן כהן: זה לא חריגים בשילוב, זה חריגים בהשמה.
<אילן שי: זה יהיה אותו ניסוח כמו שיש בתקנה 2.
<מירב ישראלי: זה ניסוח, רויטל.
<רויטל לן כהן: לא, זה לא שילוב, סליחה.
<רויטל לן כהן: אני הורה בוועדת - - -
<מירב ישראלי: בסדר, אני מבינה מה את אומרת.
<רויטל לן כהן: רק השמה כל כך קשה שלא צריך ועדה, שהרפואי מסכים, שמשרד החינוך מסכים, ושההורים מסכימים, ואפילו לא צריך ועדת השמה.
<רויטל לן כהן: לא שילוב.
<רויטל לן כהן: זאת השמה.
<מירב ישראלי: אני שוב אומרת לאילן שצריך להגדיר את האוכלוסיות של הילדים שזכאים, ושגם בשילוב פונים.
<מירב ישראלי: הרי בשילוב ילדים פונים, נכון?
<מירב ישראלי: איזה ילד פונה לוועדת החריגים פה בשילוב?
<רויטל לן כהן: לוועדת חריגים שאת מדברת עליה לא פונים ילדי שילוב, אני מנסה להסביר.
<מירב ישראלי: על מה הוראת השעה?
<רויטל לן כהן: על הוראת שעה?
<רויטל לן כהן: חשבתי שאת מדברת על השמת חריגים המיוחדת של משרד החינוך.
<מירב ישראלי: זה נושא ניסוחי.
<מירב ישראלי: אני עכשיו מתייחסת לנושא ניסוחי.
יעקב מרגי: לשבוע הבא יהיה הנוסח מתאים לגבי כלל הילדים בכל המסגרות.
<נועה בן אריה: שתי אוכלוסיות.
יעקב מרגי: הנה, אני אומר לכם משהו יותר, יכול להיות שיצוץ לכם משהו שלא חשבתם, כל האפשרויות.
<מירב ישראלי: כל הילדים – הגדרות של הילדים.
<מירב ישראלי: מה שאביבית העלתה קודם זה הנושא של עיוורון וחרשות, כרגע הם נכנסים בליווי, הם נכנסים לוועדת חריגים.
יעקב מרגי: עמ' 5 למעלה.
<מירב ישראלי: אז זה משהו שמשרד החינוך גם אמור להשיב לגביו.
יעקב מרגי: משרד החינוך, שמעתם את ההערה של אביבית?
<אילן שי: שמענו, ואני צריך לבדוק אותה עם הגורמים המקצועיים.
<אילן שי: אני לא בטוח שכל מי שזקוק להסעה, זה אומר אוטומטית שהוא זקוק לליווי.
יעקב מרגי: אין ספק, מסכים אתך, זה לא אוטומטי.
<רויטל לן כהן: לא אמרנו שזה אוטומטי.
<אביבית אהרונוף: אני אומרת שהגורמים המקצועיים במשרד כן סבורים - - - חבל שלא הייתה שיחה - - -
יעקב מרגי: אילן, כבר נגמר השלב הזה.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים לקבוע לקבל החלטה.
יעקב מרגי: אני לא יכול, כל ישיבה: אלו דברים שאנחנו צריכים לסגור.
יעקב מרגי: קח את זה לידיים ותגמור לי את זה.
יעקב מרגי: בוא נחליט: כן כן, לא לא, אני אדע להתמודד, גם הורים.
<אילן שי: אני עוד לא שמעתי שיש איזשהו נימוק מעבר לזה שהם זכאים להסעה.
<אביבית אהרונוף: דבר עם גורמי המקצוע במשרדך ותבין מדוע הם זקוקים גם לליווי.
<נועה בן אריה: אבל זה לא מה שנאמר גם על-ידי גורמי המקצוע.
<נועה בן אריה: אביבית, בואי נדייק את זה, זה לא מה שנאמר.
יעקב מרגי: אביבית, אני מסכים עם האמירה, אם יש מקרים יוצאי דופן צריך לתת לזה פתרון ניסוחי.
יעקב מרגי: לא בהכרח כל מי שזכאי להסעה זכאי לליווי.
יעקב מרגי: לא בהכרח, זה ידוע.
יעקב מרגי: ואני אביא לך עוד עשרות דוגמאות.
יעקב מרגי: הוא לא יכול לקבוע את זה בצורה קטגורית חד-משמעית.
יעקב מרגי: יש מקרה מיוחד, יש משהו ספציפי, אפשר לדון עליו.
<חיה הראל: אני מבקשת להזכיר משהו שנאמר גם בפעם הקודמת.
<חיה הראל: 98% מהילדים עם לקות הראייה אלו ילדים שנמצאים בבית-הספר השכונתי שלהם.
<חיה הראל: אותם 2%, מדברים על 2% פסיק משהו שיש להם עוד לקות, וזה עיוורון פלוס לקות מורכבת - -
<קריאה: מוגבלות.
<חיה הראל: - - ממילא נוסעים משום שיש להם את הלקות המורכבת, ויש להם הסעה למוסד חינוכי, ויש להם גם את הליווי בגלל הלקות המורכבת הזאת.
<אביבית אהרונוף: זה נאמר בפעם הקודמת, אבל זה לא עולה בקנה אחד עם הנתונים שיש לכם.
<אביבית אהרונוף: סליחה, לפי הנתונים האחרונים יש כ-200 ילדים שנמצאים בחינוך המיוחד שלא לכולם יש מוגבלות נוספת, ולא בהכרח הם זכאים להסעה.
<אביבית אהרונוף: עובדה, תסתכלו כמה פניות מגיעות אליכם לוועדת חריגים לליווי לילד עם עיוורון.
<חיה הראל: עיוורים?
<אביבית אהרונוף: כן, לליווי לילד עם עיוורון.
<חיה הראל: אחד.
<חיה הראל: אחד היה לנו עכשיו, השבוע.
<אביבית אהרונוף: אחד בכל שבוע.
<חיה הראל: מקרה אחד השבוע.
<אביבית אהרונוף: אנחנו בסוף שנת הלימודים.
<חיה הראל: אני יושבת בכל הוועדות.
יעקב מרגי: אביבית, תתמודדו עם הנתונים, אין בעיה.
יעקב מרגי: בבקשה, בואו נתקדם.
יעקב מרגי: רבותי, תרשמו את ההערות.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, בדיון הבא אני אסגור הכול.
<מירב ישראלי: גם לא זאת תשובה, אבל זאת תשובה.
יעקב מרגי: גם לא, אבל תשיבו.
יעקב מרגי: נדון, נדון ונסגור, ואמורים לסגור, זה לא הולך ככה.
<מירב ישראלי: עמ' 5(ד) בהמשך לזה, הנושא שכל ילד שעלול להתמוטט, האפילפסיה, אני לא מבינה את התיקון שעשיתם פה במקרה חריג.
יעקב מרגי: סיכמנו שמורידים את המקרה החריג, דיברנו על זה.
<מירב ישראלי: אתם דווקא הוספתם מקרה חריג.
יעקב מרגי: כי המקרה עצמו הוא מקרה חריג, למה אתה מחריג על חריג?
<אילן שי: דיברנו על זה שזה לא יהיה מקרה חריג שהמנהל מאשר, אלא שהמנהל תמיד יכול לאשר במקרה החריג שלתלמיד עם אפילפסיה אין - - -
יעקב מרגי: תראה איך סתרת את עצמך אפילו בלי נשימה באמצע.
<מירב ישראלי: זה לא צריך, זה תלמיד שהמציא אישור, זה לא מקרה חריג.
יעקב מרגי: הפוך, למנהל יש את הסמכות, למה אתה מגביל אותו למקרה חריג?
יעקב מרגי: האפילפסיה הוא מקרה חריג?
יעקב מרגי: בגלל זה המנהל מאשר.
<מירב ישראלי: לא צריך את המילים האלה אם זה רק אפילפסיה לא מאוזנת.
יעקב מרגי: זה ניסוחי.
<קריאה: כן, תוריד את זה.
<רויטל לן כהן: גם את האפילפסיה הלא מאוזנת תוריד.
יעקב מרגי: ירד.
<מירב ישראלי: אני מורידה את המקרה החריג כי לא צריך את זה.
<מירב ישראלי: זה אומר את מה שאתה מתכוון, שילד שמביא אישור על אפילפסיה לא מאוזנת, המנהל מאשר לו.
<מירב ישראלי: אני מבינה שזאת - - - כי הוא מביא אישור.
יעקב מרגי: אם זה לא היה חריג הוא היה נכנס בכל הלקויות האחרות.
<מירב ישראלי: השאלה השנייה הייתה, מה ההבדל בין ילד עם אפילפסיה לא מאוזנת לכל ילד אחר שעלול להתמוטט?
<מירב ישראלי: זאת הייתה השאלה השנייה.
<מירב ישראלי: למה דווקא רק אפילפסיה לא מאוזנת?
יעקב מרגי: אז דנו בזה בדיון הקודם.
<חיה הראל: דיברנו גם על ילד לא מאוזן.
<אילן שי: מה זה ילד אחר שיכול להתמוטט?
<מירב ישראלי: רק אפילפסיה לא מאוזנת?
<יהודית גידלי: מה עם סכרת לא מאוזנת?
יעקב מרגי: חשבתי שאני לוקח קצת באי חדות זיכרון, אני רואה שזו מכת מדינה, אני כמעט מתנחם בזה.
יעקב מרגי: אני כמעט רוצה להתנחם בזה.
יעקב מרגי: לא רוצה להתנחם.
<חיה הראל: אבל דיברנו על ילדים בסכנת - - -
יעקב מרגי: הדיון הקודם היה בצורה הזאת, התמקדנו והכנסנו את הילדים עם האפילפסיה הלא מאוזנת, כי אנחנו מבינים שיש רמות מסוימות וילדים ש – להזכיר לכם את אותו הורה שאומר: הבן שלי מאוזן תרופתי אבל הוא יכול אחת ל- לקבל התקף, ומה יהיה אז?
יעקב מרגי: מישהו צריך לשים את זה.
יעקב מרגי: אני חושב שהכרעתי – תתקנו אותי אם לא – הכרענו שגם לטובת הילדים, אפילפסיה שהיא במסגרת הסביר, מאוזנת, אנחנו לא מדברים עליה, אנחנו מדברים על לתת מענה רק במקרה שהאפילפסיה לא מאוזנת.
<חיה הראל: אבל לעניין הילדים שזקוקים להשגחה, וזה לא באפילפסיה לא מאוזנת, הסעיף הקודם מדבר על זה.
יעקב מרגי: למה הכנסנו את הסעיף הזה?
יעקב מרגי: כי הוא לא מכיל את האפילפסיה.
<אילן שי: זה לא טיפול פולשני.
<מוטי אדרי: אבל אין דבר כזה.
יעקב מרגי: אתה היית פה, אז למה אתה - - -
<מוטי אדרי: אז אני אומר, אין דבר כזה אפילפסיה מאוזנת.
יעקב מרגי: שמעתי את הטיעון הזה, זכרתי אותך.
<מוטי אדרי: נו, אין דבר כזה, ואתם ממשיכים להתעקש על זה.
<מוטי אדרי: אין דבר כזה.
<מוטי אדרי: הילדה שלי חמש שנים עם כדורים ועדיין יש לה התקפים.
<מוטי אדרי: היא מקבלת בשינה, אי-אפשר לדעת.
<מוטי אדרי: אתה לא יכול לדעת.
<מוטי אדרי: היא מקבלת התקפים בדרך כלל בלילה, אבל היא יכולה גם לקבל ביום.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להסביר, אדוני.
יעקב מרגי: אני לא פותח את זה לדיון, היה דיון.
<רויטל לן כהן: לא דיון, רק להסביר שנייה.
יעקב מרגי: היה דיון בפעם שעברה, נקודה.
<מירב ישראלי: רק שאני אבין, מה שאתם אומרים זה שבעצם ילד או עם אפילפסיה, לא עם אישור כזה, או שיש איזו אפשרות אחרת של התמוטטות בגלל איזה זה – זה יכנס ל-(ב)(2)?
<חיה הראל: זה יכנס לקטגוריה – (ג).
יעקב מרגי: ברגע שהרופא ימציא אישור – אתה מבין, האבא המודע, מוטי, תאמין לי שהרופא - -
<אילן שי: זה לא טיפול פולשני, אבל יש - - -
<מירב ישראלי: לא, (ב)(2).
<אילן שי: זה כן.
<אילן שי: (ב)(2) נותן אפשרות שהיא בכלל לא מוגבלת.
<מירב ישראלי: (ג) זה פולשני, זה לא קשור.
יעקב מרגי: - - במקרים כמו זה ייתן את האישור.
יעקב מרגי: ברגע שיש סמכות למנהל - - -
<מוטי אדרי: הבעיה היא לא המלווה, הבעיה שהיא גם לא מקבלת הסעה כי הכניסו אותה לזה של המרחקים, אתה מבין?
יעקב מרגי: אנחנו עכשיו דנים בתקנות אחרות.
<רויטל לן כהן: לפחות אתה בטוח שאם היא הולכת ברגל היא - - - אין לה התקף.
יעקב מרגי: מוטי, אנחנו דנים בתקנות אחרות עכשיו.
<מירב ישראלי: זה עבר.
<מירב ישראלי: הנושא שהורד פה, התגלעו חילוקי דעות בין האחראים לבין הרשות המקומית על ועדת החריגים, אז אני משאירה את זה, אני לא מתעסקת עם זה עכשיו.
יעקב מרגי: לא סיכמנו להוריד את זה?
<מירב ישראלי: לא, נבדוק את זה בזה הכללי של ועדת החריגים.
יעקב מרגי: אבל לדיון הבא אני רוצה שאו כן או לא.
<מירב ישראלי: ועדת חריגים זה הנושא שאמרנו שנדבר עליו, גם לגבי הסמכויות השונות, לגבי ההרכב, ומי קובע את אמות המידה.
יעקב מרגי: עד איפה הגענו?
<מירב ישראלי: אני רק אומרת מה השאלות.
יעקב מרגי: תסגרו את כל השאלות של ועדות החריגים, סמכויות, מבנה של הוועדה, תסגרו את הכול.
<מירב ישראלי: אז אלו הנושאים שנדון בהם.
יעקב מרגי: עד איפה הקראנו?
<מירב ישראלי: עד פה.
יעקב מרגי: אז עכשיו מתחילים להקריא את מה שלא הקראנו.
<אביבית אהרונוף: אם אפשר עוד הערה אחת, ברשותך.
<מוטי אדרי: רגע, עכשיו אתה סוגר את ועדת החריגים, אבל למה להכניס בכלל את האפילפסיה לחריגים?
<אילן שי: היא לא בחריגים.
<מוטי אדרי: היא כן.
יעקב מרגי: היא לא ברשימת המוגבלויות, הוא צודק.
יעקב מרגי: אבל סיכמנו, נתנו למנהל סמכות במקרה של - - -
<מוטי אדרי: אבל לא עם מלווה, היא בכלל לא מקבלת הסעה.
<מירב ישראלי: אז יש פה בעיה.
<מוטי אדרי: היא בכלל לא מקבלת הסעה.
<אביבית אהרונוף: אלו שזכאים להסעה לפי מרחק, אז הם יהיו זכאים גם למלווה.
<מוטי אדרי: אבל למה להכניס אותה לפי מרחק?
<מוטי אדרי: למה ילד עם אפילפסיה לא יכול לקבל ישר הסעה?
יעקב מרגי: מאיפה לאיפה?
<מוטי אדרי: מה מאיפה?
יעקב מרגי: לאיזה מרחק?
<מוטי אדרי: של שני קילומטר, שלושה קילומטר, לא משנה, אפילפסיה זו מחלה.
יעקב מרגי: לפי הכללים.
<מוטי אדרי: אבל אפילפסיה זאת מחלה.
<מוטי אדרי: אתה לא יכול לשלוח ילד עם אפילפסיה באוטובוס.
<מוטי אדרי: אתה לא יכול לשלוח גם ילד עם כדורים, אתה לא יכול לשלוח אותו באוטובוס.
יעקב מרגי: ששש, נועה.
יעקב מרגי: שמעון, אחר כך תשאלו שאלות.
יעקב מרגי: האבא המודאג שואל שאלות, ואתם לא הקשבתם לו.
<נועה בן אריה: אני מתנצלת, סליחה.
<מוטי אדרי: אני אומר, ילד עם אפילפסיה, את לא יכולה לשלוח אותו באוטובוס, למה?
<מוטי אדרי: כי הוא לוקח כדורים, וכל הסיבובים של האוטובוס, כל זה, זה כבר גורם לו לאפילפסיה.
יעקב מרגי: מוטי, יכול להיות שאתה מייצג – מישהו צריך לומר את הדברים – יכול להיות שאתה בא ממקרה ספציפי שאתה מכיר וחי אותו, לא כל אפילפסיה ולא כל ילד אפילפטי נדרש להסעה ונדרש לליווי, זה ודאי, זה אף אחד לא יספר לי את זה.
<מוטי אדרי: לא ליווי.
<מוטי אדרי: להסעה כן.
יעקב מרגי: גם לא הסעה.
<מוטי אדרי: מה זה למה?
יעקב מרגי: נועה, תני לי, אני עושה את זה.
יעקב מרגי: אם אני לא אעשה את זה תתקנו אותי.
<מוטי אדרי: עם כל הסיבובים של האוטובוס, עם כל זה - - -
יעקב מרגי: מוטי, אמרת?
יעקב מרגי: זו קביעה חד-משמעית, לא כל ילד אפילפטי, ואל תספרו לי, צריך הסעה וצריך ליווי.
יעקב מרגי: מאחר שיש מקרים שהם לא, נתנו אפשרות נוספת.
יעקב מרגי: נכון שהיא לא במסגרת – אתה אומר:
יעקב מרגי: למה היא לא במסגרת המוגבלויות או הלקויות שמונות התקנות.
יעקב מרגי: דווקא מתוך רגישות, בגלל שזו לא באותה קטגוריה, נתנו אפשרות למנהל לקבל החלטה.
יעקב מרגי: עכשיו אנחנו דנים אחורה.
יעקב מרגי: במקרה שיבוא אבא, הורה לילד אפילפטי עם אישור מהרופא, יש סמכות למנהל.
<מוטי אדרי: למלווה.
יעקב מרגי: להסעה, למלווה, הכול, המנהל יחליט.
<מירב ישראלי: לוועדת חריגים שיעשו פה.
יעקב מרגי: אני לא אפתח את זה מהתחלה.
יעקב מרגי: כשנדון על - - -
<מוטי אדרי: זה כמו עכשיו, אז לא יוצא לי כלום.
יעקב מרגי: מוטי, עד כאן.
יעקב מרגי: היום אין להם כלום באמת.
יעקב מרגי: אז היום מטפלים ומסדירים את זה.
יעקב מרגי: בבקשה, אנחנו ממשיכים להקריא.
<אביבית אהרונוף: אם אפשר, התייחסות אחת, ברשותך, אדוני.
<אביבית אהרונוף: לסעיף הזה ספציפית.
<אביבית אהרונוף: יש פה חלוקה, סעיף קטן (ג) מדבר על אם התלמיד זקוק בשל מצב רפואי לקבל טיפול פולשני, ויש פה בעצם את סעיף קטן (ד) שמתייחס רק לאפילפסיה כמצב שצריך השגחה.
<מירב ישראלי: באותו סעיף.
<אביבית אהרונוף: באותו סעיף שדיברנו עליו קודם, לפני שאנחנו מתקדמים לסעיף הבא, 3(ג) ו(ד).
<אביבית אהרונוף: (ג) מדבר על מצבים רפואיים שצריכים טיפולים פולשניים, וסעיף קטן (ד) מדבר על אפילפסיה בלבד.
<אביבית אהרונוף: לפי חוזר מנכ"ל של משרד החינוך יש זכאות למלווה אישי לתלמיד למטרות טיפוליות, מה שנקרא סייעות רפואיות, במצבים נוספים של השגחה ולא רק במצב של אפילפסיה.
<אביבית אהרונוף: אני קוראת מתוך החוזר.
<אביבית אהרונוף: מדובר על אלרגיה, מדובר על אפילפסיה, מדובר על הפרעת קרישה חמורה עם נטייה לדימום לא מבוקר, מדובר על סכנת חיים מיידית מפגיעה פיזית.
יעקב מרגי: נו, מה את רוצה לומר?
<אביבית אהרונוף: אני מדברת פה על עוד מצבים של השגחה שלא נכנסים בסעיף קטן (ג) מאחר שלא מדובר בטיפולים פולשניים.
<אביבית אהרונוף: הילדים האלה מקבלים השגחה בעצם מהרגע שהם מגיעים לבית-הספר.
<אביבית אהרונוף: אם הילדים האלה - - -
יעקב מרגי: מה את הקראת כרגע?
<אביבית אהרונוף: אני הקראתי כרגע ילדים שזכאים לסייעת רפואית.
יעקב מרגי: מאיזה מסמך קראת את זה?
<אביבית אהרונוף: ממסמך של חוזר מנכ"ל.
יעקב מרגי: איזה מנכ"ל.
<אביבית אהרונוף: חוזר מנכ"ל של משרד החינוך.
<אביבית אהרונוף: הילדים האלה זכאים לסייעת אישית בבית-הספר, אבל הם לא זכאים לסייעת הזאת שתלווה אותם בהסעה.
<אביבית אהרונוף: אלו ילדים שצריכים השגחה צמודה בשל המצב הרפואי.
<אביבית אהרונוף: התקנות נותנות מענה לליווי למצבים רפואיים, אבל לא של המצבים האלו.
<אביבית אהרונוף: הם בעצם הגבילו את הליווי רק למצבים של טיפול פולשני, ורק למצב של השגחה של אפילפסיה.
<אביבית אהרונוף: מה עם המצבים הללו?
<חיה הראל: במצבים הללו – למה צריך לשבת המלווה ליד הילד?
<חיה הראל: כדי לעשות "וי" שהיה לו התקף או כדי לתת לו טיפול?
<חיה הראל: הוא נותן לו טיפול, זה טיפול פולשני.
<אביבית אהרונוף: הם יכנסו ב-(ד)?
<חיה הראל: הם נכנסים לזה.
<אביבית אהרונוף: אז היה חשוב לשמוע את זה לפרוטוקול.
יעקב מרגי: אביבית, עם כל הכבוד, גם יש הבדל בין מסגרת הליווי בהסעה לבין מה שמאשרים למהלך היום במסגרת החינוכית.
יעקב מרגי: את לא יכולה להשוות במאה אחוז.
יעקב מרגי: השכל אומר מייד: מה, זה בא למעט?
יעקב מרגי: אבל צריך ליצור איזה שוני בין ליווי בהסעה לבין הנוכחות במסגרת בית-הספר.
<אביבית אהרונוף: הילד הזה מלווה בבית, הילד הזה מלווה בבית-הספר, ודווקא בפרק הזמן הזה אין לו השגחה.
יעקב מרגי: אביבית, נכון, הלוואי ויכולנו לעשות את זה מה שנקרא on the house על הכול ולהתפרע, אבל אנחנו צריכים למצוא משהו מאוזן, משהו שעושה שכל.
יעקב מרגי: אי-אפשר להתפרע לכל הכיוונים.
יעקב מרגי: בבקשה, אנחנו ממשיכים להקריא עכשיו.
יעקב מרגי: מה זה פעוט?
<מירב ישראלי: זה עד גיל שש.
יעקב מרגי: אומרת כאן היועצת המשפטית שבפעוטות יש מענה באחריות של הרשות המקומית.
<מירב ישראלי: הסייעת מצטרפת, לא המלווה.
<מירב ישראלי: אז חשבתי להעלות את זה בסוף התקנות, כי זה באחריות הרשות המקומית.
<אילן שי: אני חושב שהרשויות המקומיות נוטות לנסות ולשלב את הסייעות כמלוות בהסעה, אבל אני לא חושב שזה מאה אחוז זהות של סייעות ומלוות.
<מירב ישראלי: תסתכל על תקנות הפעוטות ותראה את זה, ואז נראה האם אפשר - - -
<אילן שי: זו קבוצת אוכלוסייה יותר קטנה אצל הפעוטות.
<אילן שי: אני לא חושב שאפשר יהיה לעשות שם מאה אחוז של המלוות שיהיו סייעות.
<מירב ישראלי: יש לך פה ילדים בגיל שלוש וארבע, זה לא הבדל כזה גדול.
<נועה בן אריה: אני חושבת שגם נמצא הבדל משמעותי – סליחה, לקחתי זכות דיבור.
<נועה בן אריה: אני חושבת שנמצא גם הבדל משמעותי בין אותו זהות גורמים בבתי-הספר ששם זה הגיוני לבין גני-הילדים ששם אני ממש לא בטוחה שאנחנו עושים איגום, וגם אני לא בטוחה שנצליח לעשות את האיגום הזה.
<אילן שי: אני לא חושב שאפשר יהיה לעשות את זה.
<נועה בן אריה: אני לא בטוחה שאפשרי בכלל, כי שם הסייעות נדרשות לשעות אחרות, הן נדרשות למשהו אחר.
יעקב מרגי: ניסתה אביבית בסיוע מירב ולא הצלחנו.
<מירב ישראלי: אז אילן מקריא?
<אילן שי: תקנה 5.
יעקב מרגי: העסקת מלווה.
<רויטל לן כהן: זה עבד מצוין לאחרונה בתל-אביב.
<נועה בן אריה: ראשית, "לא יועסק ישירות על-ידי נותני שירות ההסעות" זה מאוד ברור לי.
<נועה בן אריה: "לא תהיה לו זיקה", אני לא כל כך מבינה איך אני מתרגמת את זה בפועל.
<רויטל לן כהן: אשתו של.
<אילן שי: זה נוסח של משרד הרווחה.
<רויטל לן כהן: היו לנו פשוט מלוות שהבעל שלהן היה הנהג והן היו המלוות, הוא היה מוריד אותן לקניות בשוק, הוא היה מפזר את הילדים, ואוסף אותן בסוף היום.
<נועה בן אריה: ומצד שני, אני יכולה לספר לך על מקרים שבהם ההורה הזיז את המלווה והחליט לעלות בעצמו להיות המלווה לאורך כל השנה.
<רויטל לן כהן: גם כאלה יש, גם את זה צריך למנוע.
יעקב מרגי: היו הוראות כאלה, חוקים בעבר.
<נועה בן אריה: יש הרבה, אבל הייתי מבקשת לפחות לייצר הגדרה, זאת אומרת, אם אנחנו עושים התאמה או הגבלה בתקנות של הרווחה אז - - -
יעקב מרגי: את צריכה דברים ברורים.
<נועה בן אריה: לגמרי, כי אחרי זה הם באים לביטוי אצלי במכרזים.
<אדוארד צ'רלס וויס: בתקנות של הפעוטות של מעונות יום שיקומיים העניין הזה נדון בהרחבה בוועדות, והייתה בעיה של ניגוד עניינים.
יעקב מרגי: מה זה זיקה?
יעקב מרגי: שואלת נועה בן אריה, היא משפטנית, היא צריכה ליישם את החוק הזה.
<אדוארד צ'רלס וויס: זיקה, זה הנוסח שסוכם בכנסת אז.
יעקב מרגי: למה התכוונתם?
<אדוארד צ'רלס וויס: שאין ניגוד עניינים אם מעסיקים גם את הסייעות וגם את המלווים.
יעקב מרגי: אז זיקה זה לא חיידק הזיקה, אלא חשש לניגוד עניינים.
יעקב מרגי: קיבלנו תשובות.
<נועה בן אריה: יש הרבה מאוד נסיבות.
<נועה בן אריה: אלו לא נסיבות שאינן מאפשרות ליווי, כי זה מצב קיצוני.
<נועה בן אריה: זו יכולה להיות חופשת לידה, זו יכולה להיות מחלה, זו יכולה להיות היעדרות ממושכת.
<נועה בן אריה: זה המון נסיבות שמלוות אצלנו מצב כזה.
<נועה בן אריה: זאת אומרת, צריך לתת ביטוי גם לסוגיית מילוי המקום הקבוע או הזמני.
יעקב מרגי: לא כדאי לך.
יעקב מרגי: ככל שתחדדי את מצמצמת, ואנחנו לא רוצים לצמצם.
<נועה בן אריה: אני לא בטוחה שההגדרה - - -
יעקב מרגי: יכולות להתעורר נסיבות, יש לך חופש פעולה.
יעקב מרגי: תקשיבי, אנחנו סומכים על הרשות המקומית שבאה בתום לב בנסיבות מסוימות כאלה ונעזרת או משתמשת.
יעקב מרגי: אי-אפשר להתמקד כרגע אילו נסיבות יכולות לצוץ, ואני חושב שככל שמפרטים לפעמים רק מצטמצמים.
<נועה בן אריה: זה הליווי על-ידי אותו מלווה, זה לא ליווי של אותו מלווה, אני חושבת, אני לא יודעת.
<נועה בן אריה: ליוויי של אותו מלווה, אני לא בטוחה.
<מירב ישראלי: זה כבר ניסוחי.
<מירב ישראלי: צריך לזכור שזה עוד לא עבר את משרד המשפטים.
יעקב מרגי: ניסוחי.
<מירב ישראלי: שאלתם את לירון על כתב האישום?
<נועה בן אריה: צריך לשנות את החוק בעניין הזה.
<אילן שי: מה שדיברנו, זה לא יכול להיות לגבי המלווים.
<מירב ישראלי: כי זה לא נכנס לחוק פיקוח על בתי-ספר.
<אילן שי: כן, זה לא נכנס לחוק פיקוח על בתי-ספר.
<מירב ישראלי: זה מה שחשבתי.
<נועה בן אריה: הכוונה שלכם זה שהרשויות המקומיות יממנו את הקורס?
יעקב מרגי: יש לכם שיפוי, תסתדרו ביניכם, נועה.
יעקב מרגי: אמר שמעון אבני בזמנו, נכון, שמעון?
יעקב מרגי: בסוגיית ההדרכות, אני עדיין זוכר משהו, למרות שעבר הרבה זמן.
יעקב מרגי: הלאה, נמשיך.
<אילן שי: זה צריך להיות (5), כי (6) נמחק, אז זה (5).
<מירב ישראלי: את הריענון פשוט הוצאתם, זה לא בתנאים, אבל זה צריך להיות, נכון?
<מירב ישראלי: קורס הריענון.
<נועה בן אריה: ההכשרה היא פחות מזה?
<נועה בן אריה: אותה הכשרה שאתם מדברים עליה בסעיף קטן (6).
<חיה הראל: היא יום.
<נועה בן אריה: היא יום?
<חיה הראל: כן, הם עושים את זה ביום.
<נועה בן אריה: וזה קורה בתדירות מספיק גבוהה בשביל שהוא יוכל להירשם במסגרת 30 הימים?
<חיה הראל: היום לא קורה.
יעקב מרגי: נועה.
<נועה בן אריה: שאלתי שאלה.
יעקב מרגי: אנחנו יוצרים משהו, נכון?
<נועה בן אריה: כן, אבל הוא לא בשליטתי.
<רויטל לן כהן: צודקת.
<שמעון אבני: יעשו לו השתלמות.
<שמעון אבני: הרשות המקומית.
<שמעון אבני: מה זאת אומרת מי?
<נועה בן אריה: זאת אומרת שיש גוף שמסוגל לספק את זה.
<שמעון אבני: אחת לחודש, בטח, אנחנו עושים כל הזמן.
<שמעון אבני: עשינו לכם עכשיו.
<נועה בן אריה: אבל זה on going?
<נועה בן אריה: אני יכולה לדעת שכשיש מלווה שנכנס לתפקיד באפריל, במאי הוא כבר אחרי - - - קורסים באותו זמן.
יעקב מרגי: רגע, שמעון, פרקטיקה, יש לה עכשיו מלווה שאין לו את הקורס הזה שלו, מה היא עושה?
יעקב מרגי: היא פונה אליך והם מייצרים לו?
<שמעון אבני: לא, הרשות המקומית מתאמת הדרכה.
<שמעון אבני: עם מד"א.
יעקב מרגי: עם מד"א.
<נועה בן אריה: אבל זה לא מד"א.
<רויטל לן כהן: לא מדובר על מד"א.
יעקב מרגי: רגע, זה לגבי עזרה ראשונה.
<שמעון אבני: אני מחלק את זה לשניים, בסדר?
יעקב מרגי: אני מבקש שתחלק את זה לשניים.
<שמעון אבני: אני מחלק את זה לשניים.
<שמעון אבני: אחד, כל אותם מלווים שכבר מועסקים אחת לשנה בקיץ עושים ריענון, בסדר?
יעקב מרגי: זה ריענון, עזוב.
<שמעון אבני: הגיע מלווה חדש, נכנס אחרי הריענון שבוצע, הוא אחרי הכשרה שבוצעה.
<שמעון אבני: הרשות המקומית עושה לו הדרכה ויום ספציפי על התפקידים שלו, בדיוק כמו שזה.
<שמעון אבני: אגב, זה נעשה היום.
<שמעון אבני: היום נכנס מלווה חדש, עולה לאוטו בלי לדעת - - -
<שמעון אבני: באותו כן, לא.
יעקב מרגי: רויטל, שמעון.
<רויטל לן כהן: - - - רשות מקומית, כן.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לגעור בך.
<שמעון אבני: הוא חייב לעשות הדרכה.
יעקב מרגי: תקשיב רגע, דבר ברור.
יעקב מרגי: אתה יודע מה, לפעמים אתם מייצרים בעיות.
יעקב מרגי: מי מעביר את הריענון?
יעקב מרגי: על-ידי?
יעקב מרגי: איש הרכב?
יעקב מרגי: אחראי מערך ההסעות?
<שמעון אבני: על-ידי אחראי ההסעות, קורא והולך.
יעקב מרגי: אתה לא יכול לומר את זה בהתחלה?
יעקב מרגי: למה להתקוטט?
<שמעון אבני: זה האוטו, זה בית-הספר.
יעקב מרגי: נועה, זה קורה במציאות.
יעקב מרגי: זה היה בדיונים הקודמים וזה קורה במציאות.
יעקב מרגי: לרשות מקומית יש - - -
<נועה בן אריה: רבותי, הכול טוב, בואו נקרא לילד בשמו, אני רוצה שהדברים האלה יהיו מספיק ברורים פה כדי שכשאני אבוא ללקוחות שלי, הרשויות המקומיות, הן ידעו מה הן עושות מחר בבוקר.
יעקב מרגי: לכן אנחנו מסבירים.
יעקב מרגי: תקשיבי, מי שאחראי לבצע את מערך ההסעות זו הרשות המקומית.
<נועה בן אריה: לארגן.
יעקב מרגי: לארגן, לבצע, תקראי – אני לא בבית-משפט, אני לא אתפוס אותך, בסדר?
<נועה בן אריה: תופסים אותי מספיק.
יעקב מרגי: בפועל, בפועל, בפועל, זה קורה.
יעקב מרגי: מי שאחראי לגייס את המלווה הזה הוא ידע – אני מקווה שילמד את התקנות האלה – הוא פשוט ידריך את המלווה, שעה, שעתיים, יום, זו הרשות המקומית.
יעקב מרגי: אין קורס.
יעקב מרגי: אם ציפית לשמוע שיש איזה קורס מובנה של משרד החינוך, אין.
יעקב מרגי: כן, זה לא יום לימודים ארוך.
<נועה בן אריה: מאה אחוז.
<מירב ישראלי: חשבתי שזה עניין ניסוחי, אבל בעקבות ההערה של נועה אולי כדאי לחדד.
<מירב ישראלי: בפסקה (6) כתוב: "יש ברשותו אישור שעבר בסמוך לפני כניסתו לתפקיד השתלמות מקצועית בהתאם לדרישות משרד החינוך".
<מירב ישראלי: בדרך כלל אנחנו לא כותבים משרד החינוך – לא רציתי להיכנס לדברים האלה פה, אבל יכול להיות שכן צריך – מי במשרד החינוך הוא זה שקובע את הדרישות האלה?
<הדס אגמון: ומעבר לזה, להמשיך את הכיוון - - -
יעקב מרגי: רגע, יש עוד שאלה.
יעקב מרגי: נועה, היום את קרובה לשמעון ואתם מנהלים את הדיונים.
<הדס אגמון: זה גם באמת מחדד את זה שנראה שאין השתלמות.
<הדס אגמון: זאת אומרת, יש איזשהו מידע שאתם - -
יעקב מרגי: אין השתלמות מובנית.
<נועה בן אריה: צ'ק ליסט.
<הדס אגמון: - - מצפים שהרשות תעביר, אז צריך לדייק את הניסוח.
<הדס אגמון: כשקראתי את זה הבנתי שיש השתלמות, שיש יום-יומיים.
<שמעון אבני: תראי, פעם בשנה אנחנו עושים השתלמות.
<שמעון אבני: זה נכון שאתם קוראים לזה ריענון, אבל זאת השתלמות, מביאים את כולם, מביאים אנשי מקצוע, מביאים אנשי - - -
יעקב מרגי: קודם שאלתי מי עושה את ההשתלמות.
<חיה הראל: הרשות.
<שמעון אבני: הרשות המקומית אחראית לעשות את ההשתלמות.
<חיה הראל: אבל היא מזמינה אותנו, אנחנו שותפים.
<מירב ישראלי: אבל אם זה פעם בשנה בלבד זה לא יכול להיות לכל מלווה.
<שמעון אבני: יש לכם בעיה עם - - -
יעקב מרגי: יש לנו בעיה עם דבר אחד, שלא מדברים ברור, שמעון, שנייה אחת.
<שמעון אבני: לא, נקבע את התכנים - - -
יעקב מרגי: לא, תיתן לי רגע.
יעקב מרגי: זו הבעיה העיקרית, שלא מבהירים, לא מדברים ברור.
יעקב מרגי: שאלתי קודם מי מבצע את הריענון.
יעקב מרגי: אמרת לי הרשות המקומית.
<שמעון אבני: , אני גם אומר את זה עכשיו.
יעקב מרגי: על-פי מה?
<שמעון אבני: אם היית נותן לי לענות אז הייתי חוסך לך את השאלה.
יעקב מרגי: אז אני נותן לך בתקווה שלא נחזור על זה.
<שמעון אבני: אני אומר שוב פעם, הרשות המקומית מבצעת את ההשתלמות על-פי תכנים שקבענו מה צריך, תכני חובה.
<שמעון אבני: יכולים להיות עוד 200 תכנים שהרשות מחליטה.
<מירב ישראלי: זה מה שחשוב.
<מירב ישראלי: מעולה.
<שמעון אבני: יש תכני חובה מינימום שחייב לעבור מלווה כל שנה, ומלווה חדש שנכנס לתפקיד.
<מירב ישראלי: אז את דרישות משרד החינוך ננסח, בסדר?
יעקב מרגי: לפגישה הבאה, לא בעוד שנה.
יעקב מרגי: תרשמו מטלות, תעשו לי טובה.