GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אורי דיסטניק: זה נעשה בסדנאות שבהן התלמידים יוצאים יחד עם המורים שלהם – זה אומר שגם המורים עושים כאן עבודה שהיא מעל למה שמורה רגיל עושה – והם לומדים בשטח ביולוגיה, פיזיקה, כימיה, וכל מה שאתה רוצה, ודרך זה מכירים את הארץ, מכירים את תכנית הלימודים של משרד החינוך, ובסוף גם עושים בגרות רגילה כמו כולם.
<אורי דיסטניק: התכנית הזאת היא תכנית מיוחדת מאוד מאוד.
<אורי דיסטניק: ההיבט השני שלה, שבית הספר הוא בית ספר פנימייתי לא משום להורים של הילדים האלה אין יכולת לתת להם בית.
<אורי דיסטניק: יש להם יכולת לתת להם בית.
<אורי דיסטניק: אבל התפיסה החינוכית היא שהחינוך נמשך 24 שעות ביממה, לכן התלמידים נמצאים שם מהבוקר לאורך כל היממה עם ליווי חינוכי צמוד, שכולל גם את החינוך הפורמלי וגם את החינוך הלא פורמלי.
יעקב מרגי: אני לא רוצה להלאות אותך.
יעקב מרגי: אני לא רוצה להלאות את האורחים שלנו.
יעקב מרגי: זה מכעיס אותי.
יעקב מרגי: התל"ן, תכנית לימודים נוספת, כל האישור שאמור להינתן הוא על שעות שהן מעבר שעות התקן.
יעקב מרגי: כדי להצדיק תשלום של כמעט 8,000 ש"ח בשנה, אתה צריך לשכנע אותי שאתה מלמד אחרי שעות התקן כמעט עוד שש-שבע שעות.
יעקב מרגי: נחזור לגירעון.
<אורי דיסטניק: אני אגיד רק שני דברים.
יעקב מרגי: זה היה בשביל משרד החינוך, בשביל הפתיח, שאני הולך לטפל בקטע הזה של התל"ן.
יעקב מרגי: אני לא מתכוון להרפות.
<אורי דיסטניק: אני אגיד רק שני דברים לשאלתו של אדוני.
<אורי דיסטניק: הנתון הראשון – זה לא שש-שבע שעות, מערכת החינוך הזאת עובדת 24 שעות ביממה.
יעקב מרגי: אני אעזור לך, אני אומר לך עוד משהו.
יעקב מרגי: אחד מהכללים בתל"ן, שהכסף הזה אמור לשמש אך ורק בתמורה לתכנית הלימודים הנוספת שאושרה.
יעקב מרגי: אסור להשתמש בשקל אחד לא לגירעונות של סעיפים אחרים ולא להעביר את זה ליעדים אחרים.
<אורי דיסטניק: אני אתן לאדוני נתון שיעזור לו להבין את הסיטואציה שבה אנחנו נמצאים.
<אורי דיסטניק: אנחנו מדברים על בערך שליש מהתלמידים – לגבי שני-שליש אחרים, זה בכלל לא בתחולת הדיון ולגביהם אין שאלה כזאת.
<אורי דיסטניק: אנחנו מדברים על סדר גודל של שליש מהתלמידים.
<אורי דיסטניק: לגביהם עשה משרד החינוך ביקורת, שלח רואה חשבון מטעמו, שבדק מה מקבלים התלמידים, מה העלות של הערך המיוחד של מה הם מקבלים מעבר לתכנית הלימודים, כמו שאדוני אמר.
<אורי דיסטניק: הגיע למסקנה שהעלות לתלמיד היא בסדר גודל של קרוב ל-30,000 שקל.
<אורי דיסטניק: זאת אומרת שתלמיד, עם כל מה שנדרש מההורים לשלם, ממומן היום על-ידי המדינה בסדר גודל של 452% בדרך אחרת.
<אורי דיסטניק: בתחום הזה צריך להתייעל, אין ספק.
<אורי דיסטניק: אנחנו מבינים את זה ואנחנו פועלים בכיוון.
יעקב מרגי: עוד מישהו?
יעקב מרגי: ועד העובדים רוצה לדבר?
<קובי בר: שמי קובי בר.
<קובי בר: אני חרד לגורל העובדים.
<קובי בר: אני חי בתוך המדרשה, אני גם הורה מתוך אותם הורים שיושבים פה כי הילד שלי הגיע השנה לכיתה ט'.
<קובי בר: בכוונה אני מבדיל את עצמי מהעניין של ההורים ולא לוקח שום חלק, כי זה לא נכון מבחינתי.
יעקב מרגי: כמה עובדים יש במדרשה?
<קובי בר: יש 92 עובדים מנהליים ויש עוד כ-60 מורים, חוזים אישיים עוד 30 – אני מדבר על בערך 200 עובדים.
<קובי בר: אני בכל פעם יושב פה וחרד לאותם אנשים.
<קובי בר: הפחד הגדול שלי – אותם אנשים שמגיעים למדרשה מגיעים מירוחם, מדימונה, מבאר שבע, שאם אתה מכניס אותם למעגל של אבטלה, אתה גומר משפחות שלמות.
חיים ילין: תגיד לי, כמה תלמידים יש?
<קובי בר: אני לא קשור לתלמידים.
חיים ילין: אבל 200 עובדים משרתים כמה תלמידים?
<קובי בר: יש 400 תלמידים.
יעקב מרגי: זה לא רק תלמידים.
יעקב מרגי: זה גם המכינה ובית ספר שדה.
<קובי בר: יש את אורחי בית ספר שדה, בשנה – אני לא יודע להגיד את הנתון כי אני לא בנתון.
<קובי בר: יש חיילים שמגיעים לסדרות חינוך לשבוע שלם, מראשון עד רביעי.
<קובי בר: יש את מכינת הנגב, ויש את המנהיגות.
יעל כהן-פארן: כמה יש במכינה?
<קובי בר: כ-80 איש.
<אורי דיסטניק: במכינה, כמו שאמרתי, השנה פתחנו שתי שלוחות – שלוחה אחת עם כ-45 אנשים.
<אורי דיסטניק: ובחולית פתחנו השנה עם 22 חניכים.
<אורי דיסטניק: זה ילך ויגדל לאותו סדר גודל.
<אורי דיסטניק: מדובר ב-22 חלוצים.
<קובי בר: לסיום, אני רוצה להגיד משהו.
<קובי בר: אני כוועד עובדים מוכן ללכת לכל תכנית הבראה, בתנאי אחד – שהמדינה תבין פעם אחת ולתמיד שזה לא מתחיל בעובדים ונגמר בעובדים.
<קובי בר: העובדים מוכנים להציל את הבית הזה, כי יש שם עובדים מעל 45 שנה, ומגיע להם להגיע לפנסיה כמו בכל מגזר אחר במדינה.
יעקב מרגי: ראש המועצה האזורית רמת הנגב.
<ערן דורון: תודה על זימון הדיון.
<ערן דורון: תודה לחברי הכנסת חיים ילין ויעל כהן-פארן, חברים חשובים לנגב ולסביבה.
<ערן דורון: בסוף, אחרי כל הדיבורים – ציונות, בן גוריון וכולי – יש פה דברים הרבה יותר פשוטים שצריך להבין אותם.
<ערן דורון: מתוך בית הספר הזה, מתוך 400 תלמידים, 200 תלמידים הם של המועצה האזורית רמת הנגב.
<ערן דורון: התלמידים האלה הפכו להיות בני ערובה בידי תאגיד, שלצערי, משרד החינוך לא שולט בו.
<ערן דורון: לכאורה הוא שולט בו, אבל הוא לא שולט בו.
<ערן דורון: יום אחד הם מעלים לך את שכר הלימוד ל-9,000 שקל, אחרי זה מורידים ל-8,000.
<ערן דורון: כל יום משהו אחר, כאוס מוחלט, התנהגות ביריונית ובדלנית.
<ערן דורון: בתוך המועצה שלי יש בית ספר שתלמידי המועצה לא מתקבלים אליו.
<ערן דורון: עד לרגע זה יש לנו שם תלמידים שעוד לא התקבלו כי הם צריכים לעבור איזשהו מיון.
<ערן דורון: אלה ילדים שגרים במרחק אווירי של 100 מטר מבית ספר, צרכים לשלם כמה מאות שקלים על מיון, ובהיעדר כך שהם לא עשו את המיון הזה, עוד לא מקבלים אותם.
יעקב מרגי: רגע, בוא נעשה סדר.
חיים ילין: לא ראית נתון של 90% ומשהו בגרות?
חיים ילין: קהילה לא יכולה, גם אם היא רוצה, 97%, 98% בלי סלקציה, כי מי יש לו בית ספר תיכון כמו אצלנו באשכול – אין דבר כזה.
יעקב מרגי: זה לא מוגדר כבית ספר תיכון אזורי שלך?
<ערן דורון: לא, הוא לא מוכר תיכון אזורי.
<ערן דורון: והתלמידים שלנו שלא באים בשערי בית הספר, צריכים לנסוע למקום מושבו של חיים במועצה האזורית אשכול, שעה וחצי לכל כיוון.
<ערן דורון: שלוש שעות ביום לנסוע.
יעקב מרגי: אתה מכיר אלי לוי מלהבים?
יעקב מרגי: הוא איש חכם.
יעקב מרגי: אשל הנשיא גם חשב להתנהל בצורה פרועה.
יעקב מרגי: רק שהמנהל שכח שזכות הקיום שלו היא בזכות התלמידים של להבים.
יעקב מרגי: הוא אמר אם אין לי מה לומר פה, בשנה הבאה אני פותח תיכון משלי.
יעקב מרגי: ואז למישהו ירד הדופק וההמוגלובין וקיבלו שכל.
יעקב מרגי: וחבל שבני פישר לא נמצא כאן, הוא נתקע עם פנצ'ר בגלגל.
<ערן דורון: כיוונתי כנראה לדעת גדולים, כי אנחנו מקימים תיכון במועצה בעוד שנתיים, ולכן דרישתי ממשרד החינוך ומהתאגיד, ששכר הלימוד – שכמו שאתה מבין, הוא לא מידתי - - -
יעקב מרגי: רבותי, אני אומר דברים קיצוניים, אבל אלה לא המסקנות.
יעקב מרגי: אני אומר דברים קיצוניים כדי שכל מי שיושב פה ונוגע לסוגיה יקבל שכל, לא יעשה ראש קטן.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים שמדרשת שדה בוקר תמשיך להתקיים.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים שמדרשת שדה בוקר לא תישען על המדינה יותר.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים שמדרשת שדה בוקר לא תעצים לנו את הפערים בחברה הישראלית – מי שיכול לשלם 8,000, ומי שלא יכול לשלם לא יהיה שם.
יעקב מרגי: חינוך סביבתי – אני חסיד שלו.
יעקב מרגי: אני חושב שהוא צריך להיות, וטוב שכך.
יעקב מרגי: אבל למילה סביבתי אני מבקש שתיצקו לה תוכן סביבתי נוסף.
יעקב מרגי: כילד, כאיש הדרום, אני זוכר שמדרשת שדה בוקר היא חזון, היא שליחות, היא ציונות.
יעקב מרגי: מילים גבוהות.
יעקב מרגי: אני שומע פה דברים שהם פוסט-ציוניים.
יעקב מרגי: אבל אני אומר הכול בהסתייגות עד שנשמע את התגובה.
יעקב מרגי: אני אומר את הדברים בצורה קיצונית.
יעקב מרגי: אני באתי לעזור למדרשת שדה בוקר.
יעקב מרגי: גם חולה צריך להתרפאות.
יעקב מרגי: הרופא לא יכול לרפא אותו אם הוא לא ירצה.
יעקב מרגי: וכולנו סביב השולחן מגויסים לכך שמדרשת שדה בוקר תמשיך להתקיים.
יעקב מרגי: לא רוצים לשנות את הצביון שלה, לא רוצים לשנות את ה-DNA שלה.
יעקב מרגי: אבל קצת.
יעקב מרגי: זה לא יכול להימשך כך.
יעקב מרגי: אנחנו לא נתכנס פה בכל שלושה חודשים כדי לראות מה עושים עם מדרשת שדה בוקר.
<ערן דורון: כבוד היושב-ראש, בסופו של דבר, לצערנו, בסיטואציה שנוצרה, תלמידי המועצה, שמהווים 50% מכלל תלמידי בית הספר, הפכו להיות בני ערובה.
<ערן דורון: אתה רוצה לשמוע עוד משהו?
<ערן דורון: גם בית הספר הפך להיות בן ערובה.
<ערן דורון: בית הספר הוא בן ערובה של התאגיד.
<ערן דורון: בדיוק כמו שאתה אמרת, המתמטיקה לא הגיונית.
<ערן דורון: יש פה משהו שהוא לא הגיוני.
<ערן דורון: אין שכל בדבר הזה.
<ערן דורון: וגם בית הספר היום משלם את ההתנהלות הלא תקינה של התאגיד כמנגנון.
<ערן דורון: מדברים על ציונות, התאגיד הפך להיות חברת אחזקות נדל"נית – שכר דירה, מרכז מסחרי שמעלים בכל שני וחמישי את שכר הדירה לעסקים הקטנים המקומיים.
<ערן דורון: מה שאמרתי במרץ שיקרה – בדיוק קרה.
<ערן דורון: המדינה לא מעבירה להם כסף, במי הם פוגעים?
<ערן דורון: בתלמידים, בתושבים ובנו.
<ערן דורון: אין ואקום, משחק סכום אפס.
<ערן דורון: וזה מה שהם עשו.
<ערן דורון: הם פשוט העלו אוטומטית את שכר הלימוד.
יעקב מרגי: אתה רק מחדד שצריך לתת מענה ולמצוא פתרון.
<ערן דורון: ולכן, שהתאגיד יתכנס למה שהוא צריך לעשות, וזה חינוך, ולפחות בשנתיים הקרובות – אחרי זה נדבר על העתיד – לקבע את שכר הלימוד ולקבל את כל מי שהוא תושב רמת הנגב לתוך בית הספר בלי מיון.
<ערן דורון: מה זה הדבר הזה של מיון?
<ערן דורון: זה לא נתפס.
<ענת אגבר קורנמל: שמי ענת אגבר קורנמל.
<ענת אגבר קורנמל: אני אימא, אני לא נציגה של אף אחד, אני נציגה שלי ושל דניאל.
<ענת אגבר קורנמל: למכתבים הרבים שכתבתי למשרד החינוך לא קיבלתי התייחסות, אולי מכיוון שהצגתי את עצמי.
יעקב מרגי: אם תכתבי לי, תאמיני לי שתקבלי מענה.
<ענת אגבר קורנמל: כתבתי, ואתה הזמנת אותי לכאן, ואני מודה על זה, ואני לא רואה את זה כמשהו מובן מאליו.
<ענת אגבר קורנמל: אני אגזול מזמנכם שלוש דקות, אני מקווה שלא יותר.
<ענת אגבר קורנמל: דניאל ואני ב-1997 הקמנו את החווה הראשונה בדרך היין באזור המועצה האזורית רמת הנגב.
יעקב מרגי: והמדינה לא הפריעה לך?
<ענת אגבר קורנמל: להיפך.
יעקב מרגי: הכירו בחווה?
<ענת אגבר קורנמל: לא, אבל אתה לא רוצה להיכנס לזה.
<ענת אגבר קורנמל: אנחנו נבוא לכאן בעניין הזה בדיוק.
יעקב מרגי: צפוף שם – אתם השתלטתם שם.
יעקב מרגי: צפוף, מה שאתם עושים שם זה לא הוגן.
<ענת אגבר קורנמל: לוועדות האלה אנחנו לא הולכים.
<ענת אגבר קורנמל: אבל שמוליק ריפמן, זיכרונו לברכה, שהיה אז ראש המועצה, כתף אל כתף וסייע לנו ועזר לנו בכל מה שהיה אז רלוונטי.
יעקב מרגי: באזור הזה צריך לשכפל אתכם.
<ענת אגבר קורנמל: לנו יש ארבעה ילדים, ובשנת 2000 התחיל יותם, הבן הבכור שלנו, את הלימודים שלו בבית הספר "צין" במדרשת בן גוריון.
<ענת אגבר קורנמל: הוא ושלושת אחיו למדו בבית הספר היסודי שם, בבית ספר "צין", ויחד עם בני הכיתה שלו עלו לכיתה ט' בתיכון.
<ענת אגבר קורנמל: כאשר ב-2008 הוא החל את התיכון, אנחנו נדהמנו – זה היה מפתיע מאוד – שתאגיד מדרשת בן גוריון לא מאפשרים לנו – המנכ"ל היה אז יעקב עיני - - -
<קריאה: מדרשת שדה בוקר.
<ענת אגבר קורנמל: סליחה, אל תתפסו אותי בסמנטיקה.
<ענת אגבר קורנמל: לא מאפשרים לו ללמוד כחבריו ילדי המדרשה, אלא הם דורשים שהוא יהיה בפנימייה.
<ענת אגבר קורנמל: אפרופו מיונים שערן דיבר עליהם, הוא מוין אז במסגרת פנימית של בית הספר ונמצא כלא מתאים לפנימייה, אבל מתאים מאוד לתיכון, והוא סיים עם תעודת בגרות גבוהה מאוד.
<ענת אגבר קורנמל: עם זאת, הם לא התבלבלו ותבעו אותנו בבית משפט כנגד זה שלא הסכמנו לשלם את דמי הפנימייה.
<ענת אגבר קורנמל: אני רק אומר במאמר מוסגר שלא היה לו חדר בפנימייה, ואנחנו הסענו אותו בכל יום הלוך וחזור.
יעקב מרגי: מה המרחק מהחווה?
<ענת אגבר קורנמל: 15 ק"מ.
<ענת אגבר קורנמל: רבע שעה נסיעה כי אין פקקים אצלנו.
<ענת אגבר קורנמל: המערכת המשפטית הזאת התנהלה במשך ארבע שנים.
<ענת אגבר קורנמל: אנחנו ביקשנו להבין למה יותם, שאומנם לא גר בתוך הטריטוריה של המדרשה, לא יכול להיות אקסטרני או מדרשניק, או כל אחד מהכינויים הפנימיים.
<ענת אגבר קורנמל: המנכ"ל לא הצליח לתת איזשהן אסמכתאות.
יעקב מרגי: יש לך הרגשה שזה בגלל תקינה או חוסרים - - -
<ענת אגבר קורנמל: לא, מאחר והם באמת רצו את הכסף על דמי הפנימייה, המשיכו עם המערכה המשפטית הזאת ארבע שנים.
<ענת אגבר קורנמל: בתוך המערכה המשפטית הזאת, בתשע"ב, ניתאי, הבן השני שלנו, נכנס לתיכון.
<ענת אגבר קורנמל: למרות שהיינו בעיצומה של המערכה, מנכ"ל התאגיד, שאז היה דוד האנה, הורה למנהלנית של בית הספר להיכנס לכיתה ולהגיד לו: ניתאי קורנמל, ההורים שלך לא שילמו, אתה מתבקש לצאת מהכיתה, אתה לא יכול ללמוד כאן.
יעקב מרגי: זה אסור על-פי חוזר מנכ"ל.
<ענת אגבר קורנמל: נכון.
<ענת אגבר קורנמל: מי שגיבה אותנו אז באותו זמן, בשבר הנוראי הזה – מכיוון שהיו שם גם ילדים בני כיתה שלו שהוא למד אתם מכיתה א' וגם חברים חדשים, הייתה הגברת חגית מאיר, שהייתה אחראית על התשלומים ובהוראה דרך הלשכה המשפטית, היא הכריחה אותם לתת לילד להיכנס.
<ענת אגבר קורנמל: המערכה הזאת, שארכה ארבע שנים, עלתה לנו 50,000 שקל.
<ענת אגבר קורנמל: בסוף ארבע השנים האלה נפתח המסלול האקסטרני, ומיכאל, הבן השלישי שלנו, כבר התחיל את בית הספר בקטגוריה של תלמיד אקסטרני, או חוץ פנימייתי, כל אחד קורא לזה קצת אחרת.
<ענת אגבר קורנמל: למה אנחנו מספרים לכם את הסיפור האישי שלנו?
יעקב מרגי: אנחנו נודה לחיילים שזכו לראות איך דיון בוועדה מתקיים, ואנחנו זכינו בביקור שלכם.
<ענת אגבר קורנמל: אני לא אגזול עוד הרבה זמן.
<ענת אגבר קורנמל: רק רוצה לומר עוד שבסוף המערכה הזאת בית המשפט הצליח להכריח את מנכ"ל המדרשה לקבל פשרה, כשאנחנו מההתחלה ביקשנו פשרה.
<ענת אגבר קורנמל: אנחנו נאלצנו לשלם עוד כסף.
<ענת אגבר קורנמל: את הכסף הזה אני רציתי לתת בעבודות שירות לבית הספר, אבל צחקו ממני.
<ענת אגבר קורנמל: בסופו של דבר, הכסף הזה ששילמנו הלך לתאגיד.
<קריאה: ולא לבית הספר.
<ענת אגבר קורנמל: כן.
יעקב מרגי: מה, הם ייחסו לך נאיביות?
<ענת אגבר קורנמל: התאגיד של מדרשת בן גוריון, את הכספים שלנו הם מריצים יפה כל השנים האלה, מאחר וכל הכספים האלה, לפחות חלקם, הולכים לבתי משפט, להוציא לנו מכתבי איומים על זה שבתשע"ז לא שילמנו שכר לימוד מלא מאחר ומשרד החינוך עוד לא אישר להם, אז אנחנו בחרנו לקחת את זכותנו האזרחית ולשלם לפי שנת הלימודים שלפיה, כי זה מה שכתוב בחוזר מנכ"ל.
<ענת אגבר קורנמל: ערן אמר בריונות, אני מחזקת אותו, כי בריונות זה מה שאנחנו פוגשים.
<ענת אגבר קורנמל: האנשים האלה הם מתחסדים תחת - - -
יעקב מרגי: אבל תודי, תוצרים טובים בחינוך הם מוציאים.
<ענת אגבר קורנמל: לא הם, הצוות.
<ענת אגבר קורנמל: הצוות הנפלא.
<ענת אגבר קורנמל: למנכ"ל התאגיד – אני לא מכירה אותו, הם מתחלפים – אין שום גישה לילדים שלי, הם לא מכירים אותו.
<ענת אגבר קורנמל: אני חושבת שזה דווקא טוב.
<אורי דיסטניק: אבל אני מכיר את - - - שלכם, ומלא הערכה.
<אורי דיסטניק: בואי לא ניכנס לזה, זה לא רלוונטי.
יעקב מרגי: מכובדי, אין קריאות ביניים בוועדה.
<ענת אגבר קורנמל: הרושם שאנחנו מקבלים הוא שהם פועלים לפי אמות מידה של ארגון פשע, ואני לא אומרת את זה - - -
יעקב מרגי: לא, עד כאן.
יעקב מרגי: תחזרי בך לפרוטוקול.
<ענת אגבר קורנמל: בסדר, חוזרת בי, אבל יש פה משהו שהוא מאוד לא ברור בכל הכספים.
<ענת אגבר קורנמל: ב-2008 הייתה התכנסות של ועד ההורים של ילדי המדרשה, והם הגיעו לאיזשהו תחשיב שהיה 3,800 שקל.
<ענת אגבר קורנמל: הוזכר כאן איזשהו פיקוח ממשרד החינוך שבדק ומצא שיש פה גירעון של 400%.
<ענת אגבר קורנמל: ב-2008 – אומנם זה היה לפני הרבה מאוד שנים – הגיעו לחישוב של 3,800, ובסוף הפשרה הייתה 4,500, וזה סכום שנקבע לארבע שנים.
<ענת אגבר קורנמל: אחרי ארבע השנים האלה הסכום הוקפץ ל-6,000 שקל, ועכשיו הדרישה הייתה ל-9,000 שקל.
<ענת אגבר קורנמל: יש עוד נושא קטן שאני רוצה להגיד אותו.
<ענת אגבר קורנמל: מנכ"ל התאגיד זורה פילוג בין ההורים מאחר ובחוברת הכניסה שאנחנו קיבלנו בראשית השנה נדרשנו לשלם 9,200 שקל שכר לימוד - - -
יעקב מרגי: אני חשבתי שה-8,000 כוללים את ה-1,200.
<ענת אגבר קורנמל: אני מדבר על חוברת הקליטה.
<ענת אגבר קורנמל: בשבועיים הכול קורה מהר מאוד.
<ענת אגבר קורנמל: היה כתוב שם בעט אדום, מודגש, שככל שהמועצה תשתתף בשכר הלימוד, כך שכר הלימוד ירד.
<ענת אגבר קורנמל: ואז התחיל מחול שדים בין ההורים של הפנימיה שבאים מכל הארץ, להורים של הפנימיה מרמת הנגב, לילדי המדרשה.
<ענת אגבר קורנמל: ממש תכתובות – יש פורום הורי רמת הנגב, זה נקרא הורי תכלס, שהם הורי כל התיכון.
<ענת אגבר קורנמל: הורי הפנימייה חושבים שאנחנו יושבים על גבם כעלוקות והם מממנים את הילדים שלנו.
<ענת אגבר קורנמל: ולא כך הדבר.
<ענת אגבר קורנמל: אנחנו מנהלים עסק, אנחנו יודעים מה העלויות של הדברים.
<ענת אגבר קורנמל: אני מסכמת, גם בית המשפט, כשאנחנו היינו בהליך המשפטי, וגם ההורים, ביקשו – תראו לנו את הסעיפים, תראו לנו לאן הכסף הולך.
<ענת אגבר קורנמל: מעולם לא קיבלנו.
יעקב מרגי: מאחר וכבר השקעת 50,000 שקל, הפכתם להיות חצי משפטנים, נכון?
יעקב מרגי: יש חוק חופש המידע, אם את לא מכירה.
יעקב מרגי: משלמים אגרה, ואת יכולה לקבל מה שאת רוצה.
<ענת אגבר קורנמל: אני רק רוצה לומר לוועד ולך, כבוד יושב-ראש הוועדה, שאנחנו בסך הכול אזרחים שומרי חוק בארץ עם ארבעה ילדים, שמחפשים חינוך ליד הבית לילדים שלהם.
<ענת אגבר קורנמל: 9,000 שקל – לא נראה לנו שזה נכון.
יעקב מרגי: לפני שאני אעבור למשרד החינוך על אגפיו, כי הסוגיות פה הן רבות, עוד מישהו רוצה לדבר?
<רז ארבל: אני נציג ועד ההורים, קוראים לי רז ארבל.
יעקב מרגי: פנימייתי או מועצתי?
<רז ארבל: אני קודם כל בוגר התיכון בפנימייה, מחזור ג'.
<רז ארבל: עלי עשו את כל הניסויים.
<רז ארבל: היה לפני כן תיכון אזורי, והתיכון לחינוך סביבתי הוקם שלוש שנים לפני.
<רז ארבל: אנחנו אפילו מכירים חלק מהבוגרים של התיכון האזורי, שחלקם עד היום גרים במדרשה, הם חבורה נהדרת.
<רז ארבל: אדוני היושב-ראש, לפני שלושה שבועות התחלתי לעבוד יחד עם ועד ההורים כדי לבדוק את נושא התקציבים.
<רז ארבל: אמרנו 9,200 לא ריאלי, בואו נבדוק מה המספרים האמתיים.
<רז ארבל: ישבנו על המספרים.
<רז ארבל: אני רוצה להסביר, ואני בכוונה אדבר במספרים עגולים וגדולים בלי להיכנס לרמת הרזולוציה הנמוכה.
<רז ארבל: כל מה שאמר המנכ"ל נכון ואמתי.
<רז ארבל: באמת יש מוסדות חינוך לתפארת בתוך הגוף הזה.
<רז ארבל: אבל עם שלושה או ארבעה מוסדות חינוך, תכניות נחמדות וקטנות, שלא מצדיקות שכבת שומן עבה מאוד של תאגיד עם כל כך הרבה הוצאות.
<רז ארבל: למען הדיון, אני אגיד, ההעמסה על התיכון היא שישה מיליון שקלים.
<רז ארבל: העמסה על התיכון.
יעקב מרגי: שלא קשורים.
<רז ארבל: שלא קשורים לתיכון.
<רז ארבל: מחוץ לתיכון.
יעקב מרגי: מה המקצוע שלך?
<רז ארבל: אני הייתי מנהל בית ספר שדה - - -
יעקב מרגי: מבחינה חשבונאית אתה מבין, או שלקחתם מישהו?
<רז ארבל: לקחתי כלכלן, עבדנו שלושה חבר'ה.
<רז ארבל: אני רוצה להסביר מה קרה עם התאגיד הזה, אולי קצת היסטוריה, אבל קצרצרה אני אעשה את זה.
<רז ארבל: כשהוא הוקם, לא הייתה שם נפש חיה.
<רז ארבל: אני זוכר את עצמי בתור ילד מסתובב בין דירות שירות ריקות.
<רז ארבל: זה מה שהיה.
<רז ארבל: בנו דירות כדי לשכנע את המורים לבוא לגור שם.
<רז ארבל: היום זה ישוב לתפארת, הם הצליחו.
<רז ארבל: התאגיד הצליח.
<רז ארבל: המכון לחקר המדבר גדל פי 4 ממה שהוא היה – היה שם צריפון בודד או שניים בודדים.
<רז ארבל: המערכת גדלה.
<רז ארבל: יש ישוב ענק, כמעט 400 משפחות.
<רז ארבל: אני אישית הייתי מעורב בהקמה של היישוב הזה כיישוב קהילתי, הפכנו אותו ליישוב קהילתי ב-2003.
<רז ארבל: הייתי מעורב בהקמת שכונה גדולה.
<רז ארבל: הקמנו עמותה והקמנו שכונה גדולה של 220 משפחות שכבר גרות, והוא יגדל בעוד 200 משפחות.
<רז ארבל: בסופו של דבר זה ישוב נהדר, יפהפה, הצלחה כבירה של התאגיד.
<ערן דורון: היישוב הכי גדול במועצה.
<רז ארבל: היישוב הכי יפה והכי גדול.
<רז ארבל: מה שקרה, בגלל נכסים של יד דוד בן גוריון, במרכז של היישוב שוכנות 120 יחידות דיור שמנוהלות על-ידי התאגיד, וכל הקרקע שביניהן, כולל המרכז המסחרי.
<רז ארבל: בקיצור, לשם הכסף שלו הולך – לשפץ את הדירות האלה, תחזוקה ירודה מאוד, הן הוקמו בשנות ה-60'.
<רז ארבל: לשם הולך הכסף.
<רז ארבל: אני אומר למשרד החינוך – תסגרו את הבור הזה, תאלצו את התאגיד להיפטר מהנכסים של הנדל"ן, תגידו לו תתרכז בחינוך, תאמינו לי, לא יהיה גירעון של שמונה מיליון שקל על התיכון.
<רז ארבל: לא יהיה.
<רז ארבל: בדקנו את המספרים של התיכון, הוא גומר בגירעון, אם לוקחים את כל המספרים שלו, בשני מיליון שקל.
<רז ארבל: סביר.
יעקב מרגי: גור, אני אתן לך רשות דיבור, רק תענה לי על שאלה.
יעקב מרגי: בית הספר מנוהל כמשק סגור?
<גור רוזנבלט: לא עשינו את הבדיקה הזאת.
יעקב מרגי: זו חלמאות, סליחה, לא שלך.
<קריאה: התשובה היא לא.
יעקב מרגי: חלמאות של המדינה.
<גור רוזנבלט: אני אדייק.
<גור רוזנבלט: - - - לוועדת חריגים כשאישרנו לו את תשלומי ההורים, זה לא הנושא שנבדק.
<רז ארבל: אני רק אסיים.
<רז ארבל: כשלוקחים כל אחד מהמוסדות שנמצאים בתאגיד, יש מוסדות עם הכנסה והוצאה סגורות ומאוזנות.
<רז ארבל: המכינה למשל יחסית מאוזנת, יש גירעון קטן, לא משהו גדול.
<רז ארבל: בית ספר שדה הוא רווחי.
<רז ארבל: רווחי.
<רז ארבל: יש לו פנימייה, יש לו אכסניה.
יעל כהן-פארן: עסק.
<רז ארבל: עסק.
יעקב מרגי: גם עסק לא תמיד רווחי.
<קובי בר: אבל אני לא מבין מה הקשר של ההורה למה שקורה במדרשה.
יעקב מרגי: מכובדי, יו"ר ועד העובדים, קובי, אני אספר לך משהו.
יעקב מרגי: אילו עכשיו היה בא אזרח טימבוקטו ונרשם לדיון והייתי מאשר לו את הכניסה והוא רוצה להביע את דעתו, הייתי נותן לו להביע את דעתו.
יעקב מרגי: למה הבאתי מקרה קיצוני?
יעקב מרגי: הוא אמר דבר אחד או שניים שקשורים, אז תן לו בבקשה.
<רז ארבל: יש לו אכסניה במצב מוזנח מאוד, ברמה שצריך להשתתף בתחזוקה, אבל זה לא קורה.
<רז ארבל: בית הספר התיכון הוא גירעוני.
<רז ארבל: אבל מה שהכי גירעוני זה כל התשתית של היישוב הזה, שהייתה צריכה מזמן - - -
יעקב מרגי: סליחה, אבל למה בית הספר התיכון גירעוני?
<רז ארבל: למה הוא גירעוני?
<רז ארבל: כי מעמיסים עליו תקורות מטורפות.
<רז ארבל: תקורות מטורפות.
<רז ארבל: אתה רוצה שאני אתן לך את התקורות?
יעקב מרגי: עשית בדיקה.
יעקב מרגי: אני רוצה לנצל אותך.
<רז ארבל: אני אתן לכם דוגמאות.
יעקב מרגי: הכול בהסתייגות כי זה חד-צדדי.
<רז ארבל: בהסתייגות, שלא תתפוס אותי במילה, אבל אני יכול להגיד את הדוגמאות.
<רז ארבל: למשל, משפצים את האכסניה, את הפנימיה.
<רז ארבל: משתמשים בה בקיץ לטובת תלמידי בית ספר שדה.
<רז ארבל: מארחים שם תלמידים, קבוצות.
<רז ארבל: מקבלים על זה כסף.
<רז ארבל: חודשיים הפנימיה עומדת ריקה, הגיוני שירוויח כסף.
<רז ארבל: הגיוני.
<רז ארבל: לאן זה נכנס?
<רז ארבל: לתאגיד.
<רז ארבל: אתה לא רואה את זה בתוך הכנסות התיכון.
<רז ארבל: קונים ציוד, זה רכש, זה לא צריך ליפול על ההורים.
<רז ארבל: עושים גינון.
<רז ארבל: גינון של המדרשה, כל האחזקה של המדרשה מופיעה בתוך סעיפי האחזקה של התיכון.
<קובי בר: זה לא נכון.
<קובי בר: ההורים תרמו את כל השתילים האלו.
יעקב מרגי: תגיד לי, זה בית משפט?
יעקב מרגי: אנחנו בית משפט?
<קובי בר: אבל הוא בא לדבר כהורה.
יעקב מרגי: אנחנו נשמע תגובות, בסדר.
יעקב מרגי: לו יצויר שמשרד החינוך יורד ממגדל השן שלו ועושה את הבדיקה הזו, לא היינו עכשיו נשענים על אחד שלא קשור לשדה בוקר, אחד שמדבר שטויות.
יעקב מרגי: אבל משרד החינוך לא עשה.
יעקב מרגי: לא נותר לי בינתיים אלא להישען על הדברים.
יעקב מרגי: לפחות הוא בא עם מרכולתו.
יעקב מרגי: בוא נשמע אם אחרים באו.
<רז ארבל: מרגי, אני מסיים.
<רז ארבל: בדוח המבוקר שמפורסם בתקשורת, הדוח התקציבי של 2016, בעמ' 31 כתוב – המדרשה רצתה לבטח את הנכסים שלה.
<רז ארבל: אז לקחו שמאי לבדוק מה ערך הנכסים.
<רז ארבל: מה ערך הנכסים של המדרשה?
<רז ארבל: 211,400,000 שקל.
<רז ארבל: אלו הנכסים של המדרשה.
<רז ארבל: אלו הנכסים, 211,400,000 שקל, כתוב אצלו.
<רז ארבל: אני רק אומר, והוא מחזיק דירות שהוא לא צריך להחזיק אותן.
<רז ארבל: הוא מחזיק שטחים שהוא לא צריך להחזיק אותם.
<רז ארבל: יותר מזה, הוא פוגע בתושבים שגרים שם, כי המרכז של היישוב נראה על הפנים, כי הוא לא משקיע בזה.
יעקב מרגי: מה שהוא אמר, אם זה נכון, לכאורה הוא בא לעזור לתיכון.
<קובי בר: זה ממש לא נכון.
<קובי בר: כל מה שהוא אמר פה לא נכון עובדתית.
יעקב מרגי: אתה לא מפריע לי יותר.
<רז ארבל: אני רק לא רוצה שיפגעו בתיכון, זה מה שחשוב.
יעקב מרגי: אתה יודע למה נתנו לי פטיש?
יעקב מרגי: כי אני מנהל את הדיון.
יעקב מרגי: הרעה החולה היא שהכול מתערבב עם הכול.
יעקב מרגי: התיכון חייב להתנהל כמשק סגור.
יעקב מרגי: אני מתחרט על כך שלא הייתי בדיון הקודם יותר ממוקד ולא נכנסתי לתוככי הבעיה.
יעקב מרגי: רצינו לפתור את הבעיה, שמשרד החינוך יזרים כסף, ולפעמים תעשה קוסמטיקה ויצאנו טוב מהוועדה, אבל לא יצאתם טוב מהוועדה.
יעקב מרגי: אם באתם עוד פעם לפה באותו מצב, לא יצאתם טוב מהוועדה.
יעקב מרגי: משרד החינוך, ממה נתחיל?
יעקב מרגי: חיים ילין קודם כל.
חיים ילין: אני רוצה לעשות הפרדה מוחלטת בין המעשה הציוני של הקמת המדרשה והיישוב – הייתי שם בביקור לפני שלושה או ארבעה חודשים, לאחר הרבה מאוד שנים שלא הייתי שם.
חיים ילין: שאפו אחד ענק על כל מה שקורה שם – לבין ההתנהלות של התאגיד.
חיים ילין: אלו שני דברים שתעשו לי טובה, מי שמנסה לחבר ביניהם, חי על האדים של בן גוריון, אנחנו לא שם.
חיים ילין: אתם מדברים במושגים של המשבר של התנועה הקיבוצית, שהכול התערבב בפנים.
חיים ילין: שאף אחד לא ידע כמה מרוויחים, בסוף כולם הגיעו לפשיטת רגל.
חיים ילין: אותו סיפור.
חיים ילין: אנחנו שומעים פה סיפורים אותו דבר.
חיים ילין: יש תאגיד, 200 עובדים – שאני האחרון שירצה שמישהו יעוף משם, זה בשביל שתירגע – אבל אף אחד לא ידע כמה עולה בית הספר.
חיים ילין: עזוב את הנתונים שאתה – אם משרד החינוך לא יודע כמה עולה בית הספר, והוא אומר את זה, אז אפשר להפיל את מה שרוצים.
חיים ילין: תדעו לכם שתקורות זו מומחיות – מומחיות – של חשב להפיל.
חיים ילין: הוא לוקח לפי מטר, הוא לוקח לפי ילדים, הוא לוקח לפי – תגידו מה, יהיה נכון, אי-אפשר להתווכח.
חיים ילין: אי-אפשר להתווכח.
חיים ילין: אני מומחה, אני הייתי חשב, אז אי-אפשר להגיד לי שלא.
חיים ילין: אני מומחה לדברים האלה, אני יודע בדיוק איך להעמיס הוצאות, חבר'ה, אתם תהיו בהלם.
חיים ילין: בסוף אלו הוצאות של התאגיד שאתם מפילים על בית הספר התיכון.
חיים ילין: הדיון פה, כבוד היושב-ראש, הוא על זה.
חיים ילין: זו המהות של הדיון.
יעקב מרגי: אנחנו לא באנו לתת חמצן לעוד חודשיים.
יעקב מרגי: באנו לנסות לפתור את הבעיה.
חיים ילין: אני גם רוצה שיהיה בית ספר תיכון כמו שיש לכם בכל מדינת ישראל.
חיים ילין: אני חושב שכל ילד במדינת ישראל זכאי לתיכון כזה – פעם בטבע, פעם באומנות, פעם בספורט, פעם בתקשורת.
חיים ילין: הכול.
חיים ילין: אבל שמשרד החינוך יממן את זה, לא ההורים.
חיים ילין: אנחנו לא יכולים מצד אחד לקיים דיונים פה עם מרגי מהבוקר עד הלילה על אפליה.
יעקב מרגי: על 250 ש"ח, דיונים, ראיונות בטלוויזיה, ופה מתחת לרדאר 9,000-8,000 ש"ח.
חיים ילין: זה לא יעלה על הדעת.
יעל כהן-פארן: ו-25 לפנימייה, גם כשאתה לא רוצה אותה.
חיים ילין: כן, זה סיפור אחר.
חיים ילין: אני בכלל מדבר על התיכון, לא על הפנימייה, כי הפנימייה לא שייכת בכלל, זה משהו אחר לגמרי.
יעקב מרגי: לא נכנסתי לזה, זה לא התפקיד שלי.
יעקב מרגי: לבני פישר יש פנצ'ר, אני לא יכול - - -
חיים ילין: לא יתכן שיש דבר כזה.
חיים ילין: מועצה יכולה לשים יד בכיס, אני עשיתי את זה, וגם ערן יכול לעשות את זה, עד גבול מסוים.
חיים ילין: אותו גבול שאומר המועצה רוצה לראות בחינוך את אותו דגל של התיישבות, של ציונות, שמביאה משפחות לתוך המועצה.
חיים ילין: וגם מוגבל, בסוף אי-אפשר לשים – 55%, 56% מהתקציב הולך על חינוך איך שלא תסובבו את זה.
חיים ילין: כמה עוד אפשר לשים?
חיים ילין: כמה עוד?
חיים ילין: ואין ערובה לזה ששמים הרבה כסף ויש הצלחה בחינוך.
חיים ילין: אני אומר לכם את זה.
חיים ילין: הצלחה בחינוך, רק דבר אחד הוא הגורם מספר 1 – זה המורים, והמחנכים שאכפת להם.
יעקב מרגי: וההורים.
יעקב מרגי: אל תשחרר את ההורים.