GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירב ישראלי: כן, רושמים את זה.
יעקב מרגי: בתחושה שלי שרק מירב רושמת מטלות, באים לפה כאילו בלי שיעורי-בית.
<קריאה: לא, לא אל תדאג.
<רויטל לן כהן: יש עוד מי שכותב.
יעקב מרגי: תרשמו את המטלות, מה התחייבתם.
<אילן שי: לפרט את הדרישות בתוך התקנות?
יעקב מרגי: לא דרישות.
<מירב ישראלי: זה לא משרד החינוך.
<מירב ישראלי: מי קובע את זה, אולי צריך לדייק את זה עוד פעם.
<מירב ישראלי: כאן הייתי מתאימה את זה לנוסח של תקנות הפעוטות, שזה הממונה מוסר לו את הרשימה, והוא אחראי שכולם ייאספו לפי הרשימה, יש שם עוד כמה דברים.
<נועה בן אריה: מה זאת אומרת אחראי שכולם ייאספו על-פי הרשימה, מירב?
<מירב ישראלי: אני אגיד לכם איך זה בתקנות הפעוטות לגבי הרשימה – "המלווה יוודא לפני תחילת ההסעה, שיש בידיו רשימת הפעוטות המיועדים לנסוע באותה הסעה כאמור בתקנה" זה וזה, "שמסר לו הממונה; המלווה אחראי לכך שכל הפעוטות המיועדים לנסוע בהסעה ייאספו לפי הרשימה האמורה;" זה משהו שאין לנו כאן.
<נועה בן אריה: "ייאספו לפי הרשימה", זה לא בהכרח לפי סדר הופעתם ברשימה.
<נועה בן אריה: שיהיה ברור.
<מירב ישראלי: רק אני מציעה שנאמץ את הנוסח.
יעקב מרגי: אני חושב שנכון שיכתב.
<אילן שי: שהוא לא שכח ילד.
<רויטל לן כהן: אולי גם בזה, כי כבר שכחו ילדים בהסעות.
<מירב ישראלי: זו תקנה 5(ג)(3) בפעוטות.
<מירב ישראלי: אז גם כאן יש המשך בפעוטות, תגידו לי אם זה נחוץ.
<רויטל לן כהן: איפה העיגון של כיסאות כשמדובר בכיסאות?
יעקב מרגי: כתוב, לא?
<מירב ישראלי: "המלווה יושיב כל פעוט במושב הבטיחות, יהדק את מושב הבטיחות למושב הרכב, יחגור כל פעוט", "וידאג כי הפעוטות ישבו בטוחים וחגורים במושבי הבטיחות במהלך ההסעה;" זה משהו שחסר פה.
<אילן שי: זה כתוב בדף, "חגורים במהלך כל הנסיעה".
<נועה בן אריה: אבל זה כתוב בסגנון אחר.
<מירב ישראלי: איפה זה כתוב?
יעקב מרגי: אני חושב שזה כתוב.
<מירב ישראלי: איפה כתוב?
יעקב מרגי: כתוב, תקראי.
<חיה הראל: במהלך כל הנסיעה.
יעקב מרגי: "יוודא כי כל הילדים עם מוגבלות חגורים במהלך כל הנסיעה וכן יוודא כי כל הילדים עם מוגבלות שזקוקים לכך לצורך נסיעה ברכב, חגורים במושב בטיחות או במושב מגביהה כהגדרתם בתקנות התעבורה".
<אילן שי: אבל אצל הפעוטות כולם צריכים כיסא, ואצלנו רק אלה שהם בגיל.
<נועה בן אריה: גם הכיסא רשום, רויטל, בהמשך תראי.
<רויטל לן כהן: אבל למה זה לא פה?
<רויטל לן כהן: יש ילדים שלא יושבים על מושבים מגביהים, אלא נשארים בכיסא, ואת הכיסא רותמים לאוטו, ואז גם צריך רתימה חמישית של הילד אל הכיסא כדי לוודא.
<אילן שי: יש לזה סעיף נפרד.
<רויטל לן כהן: זה נכון שיש שם את הנושא של הרתימה, אבל את האחריות של המלווה יש רק פה, ואז אנחנו שוב נמצאים במי אחראי לרתום את הכיסא ולוודא שהילד חגור.
<חיה הראל: הנהג.
<רויטל לן כהן: האם הנהג או המלווה?
<שמעון אבני: נהג ההסעה.
<רויטל לן כהן: ואנחנו חושבים שזאת צריכה להיות אחריות של המלווה, בשביל זה הוא שם.
יעקב מרגי: רגע, יש פה שאלה.
<אילן שי: אז אני רוצה לענות.
<אילן שי: העמדה שהציגו לנו כשהיינו בביקור במרכז ב"אלי"ן" הייתה שזה צריך להיות נהג ההסעה ולא המלווה.
<רויטל לן כהן: נהג ההסעה רותם.
<רויטל לן כהן: האחריות לוודא שהילד נרתם על המלווה.
יעקב מרגי: המלווה יוודא.
<מוטי אדרי: זה המלווה ולא הנהג.
יעקב מרגי: עברית פשוטה.
יעקב מרגי: כשדיברנו על לחגור ולרתום אמרנו נהג.
יעקב מרגי: היא שאלה מי מוודא, אמרנו שהמלווה מוודא.
יעקב מרגי: למה צריך ליצור בעיה שלא קיימת?
<רויטל לן כהן: נכון, אבל זה לא כתוב.
יעקב מרגי: כתוב.
יעקב מרגי: למה לא כתוב?
<רויטל לן כהן: איפה, אדוני?
יעקב מרגי: "המלווה יוודא כי כל הילדים עם מוגבלות חגורים במהלך כל הנסיעה וכן יוודא", גם אלה שיש להם צורך בכיסא כזה או אחר גם יוודא.
יעקב מרגי: חד-משמעית הנהג בתקנות התעבורה – תתקנו אותי אם לא – חלה חובה על הנהג.
<שמעון אבני: לא רק זה, זה גם מאוד מקצועי לעגן ילד, זה לא כל אחד.
<שמעון אבני: ראיתי איך מעגנים ילד, אני אומר לך, זה רק נהג מקצועי יודע לעשות את זה.
<רויטל לן כהן: נכון, אין חולק.
יעקב מרגי: אני מודה לך על הנסיעה ההיא.
יעקב מרגי: אותה נסיעה עשתה לך טוב.
<שמעון אבני: אתה יודע עוד כמה נסיעות עשיתי לפני הנסיעה הזאת, וכמה עוד יהיו אחרי הנסיעה הזאת?
יעקב מרגי: תחייך, רק תחייך, הכול יהיה טוב.
<חיה הראל: וזה חלק מההכשרה שלו.
<מירב ישראלי: כאן גם יש תוספת בפעוטות.
<מירב ישראלי: שאם נוצר מצב של קימה, הוא ידווח לנהג, יבקש לעצור, ויזעיק את שירותי ההצלה במקרה הצורך.
<מירב ישראלי: זה בתקנות הפעוטות.
<נועה בן אריה: יש לנו בהמשך.
<מירב ישראלי: יש לנו את זה?
יעקב מרגי: אני מקווה שהוא יודע מה התפקיד שלו בתור מלווה.
<נועה בן אריה: הנה, אם אירוע חריג – אה, לא, זה בסוף הסעה.
<נועה בן אריה: סליחה, טעות שלי.
<מירב ישראלי: זה פשוט בתקנות של הפעוטות.
יעקב מרגי: לי אין בעיה להוסיף את זה.
<מירב ישראלי: הרצון הוא שתהיה התאמה מרבית בין התקנות כדי שלא יהיו גם עניינים של פרשנות.
יעקב מרגי: להוסיף את זה זאת לא בעיה.
יעקב מרגי: זו הגדרת התפקיד שלו, ודאי, למה יש מלווה?
יעקב מרגי: פה אין לי בעיה להוסיף.
<אור בירן: אפשר שאלה?
<אור בירן: רשום פה שהמלווה צריך לשבת במקום שממנו ניתן לראות את כל הנוסעים.
<אור בירן: סתם במקרה השבוע הודיעו לנו שהולכים לצרף עוד ילד להסעה והוא הולך לשבת במושב הקדמי.
יעקב מרגי: מה זה קדמי?
<קריאות: ליד הנהג.
יעקב מרגי: של מורה הדרך או שליד הנהג?
<אור בירן: על-פי הוראות התחבורה, על-פי תקנות התעבורה - -
<נועה בן אריה: זו התשובה לרשויות המקומיות.
<אור בירן: - - מותר.
<רויטל לן כהן: וזה לא בטיחותי.
יעקב מרגי: רגע, אני עוד לא הבנתי, כבר אתם חולקים, אחד יש לו הערה.
<אור בירן: השאלה שלי אם מלווה יושבת במונית קטנה, אני לא מדבר על טרנזיט, שני ילדים, אחד מכל צד שלה, והשלישי נמצא מקדימה, האם זה נחשב לקשר עין?
יעקב מרגי: כן, היא רואה אותו, ודאי, זו כוונת המכוון.
<אילן שי: היא רואה אותו, בדיוק.
יעקב מרגי: לא כתבו בכל שורה.
<אור ברן: הוא לא רואה אותה.
יעקב מרגי: סליחה, הוא לא צריך.
יעקב מרגי: כרגע מי שצריך לראות זה המלווה.
<נועה בן אריה: חשבתי שאתה רוצה להגיד משהו אחר.
<נועה בן אריה: הוא לא אמור בכלל לשבת שם.
יעקב מרגי: לא משנה, אין דיון.
<מירב ישראלי: עד גיל 14 הוא לא אמור לשבת שם, אבל לא משנה.
<נועה בן אריה: אבל זה מה שקורה.
יעקב מרגי: לא באתי לתקן את תקנות התעבורה, רבותי.
יעקב מרגי: לא פותח עכשיו דיונים על זה.
<מירב ישראלי: (9).
<מירב ישראלי: יש לי כמה הערות כאן לגבי התאמה לתקנות.
<נועה בן אריה: השאלה פה מתי.
יעקב מרגי: לא נעלם ממני.
<מירב ישראלי: יש לי כמה הערות לגבי התאמה לתקנות.
<מירב ישראלי: לא רציתי על כל דבר להגיד שאולי בישיבה שלנו כבר - - -
יעקב מרגי: מה שאפשר להתאים מול התקנות של הפעוטות וזה לעניין, להתקדם עם זה.
<מירב ישראלי: כי יש פה למשל גם בעניין הזה, אז לא אעיר על כל נקודה, אבל אולי בישיבה בינינו גם נבדוק מה אפשר להתאים, בסדר?
יעקב מרגי: עכשיו נשאלה השאלה, וגם בדיון הקודם כשדיברנו.
<אילן שי: יש רק עוד אחד.
<מירב ישראלי: עוד אחד, כן.
יעקב מרגי: עוד אחד, בסדר.
יעקב מרגי: לגבי (12), כמה זמן חובת הדיווח?
יעקב מרגי: מתי ידווח?
<מירב ישראלי: אני יכולה להקריא את תקנות הפעוטות, שזו הייתה אחת ההערות שלי.
<מירב ישראלי: הדיווח הוא "סמוך ככל האפשר להתרחשותו ולא יאוחר מ-24 שעות לאחר שאירע" – "יראו כאירוע חריג גם אי-מילוי אחת מהדרישות המפורטות בתקנות".
<מירב ישראלי: זה מה שקיים בתקנות הפעוטות.
<מירב ישראלי: אני חושבת שכדאי לאמץ את זה.
<מירב ישראלי: תקנה 7.
<מירב ישראלי: אני ארשום רק לעצמי להעיר הערות.
יעקב מרגי: שמתם לב שיש גם לנהג וגם למלווה.
<אביבית אהרונוף: למלווה אין את פרטי הקשר של מוסד החינוך.
<אביבית אהרונוף: אני לא יודעת למה יש פה הבדל בין שניהם.
<אביבית אהרונוף: תסתכלו רגע אחורה בכל מה שקשור למלווה אין את - - -
יעקב מרגי: אז נוסיף את זה.
<אביבית אהרונוף: מצוין, תודה.
<מירב ישראלי: רציתי לשאול באופן כללי איך חילקתם את הסמכויות בין הממונה למנהל, כי אני משערת שפנייה למנהל היא יותר בלגן.
<אילן שי: מה שראינו יותר כמשהו חריג שצריך פיקוח.
יעקב מרגי: כמה שיותר חריג הוא למנהל.
<מירב ישראלי: אז כאן באמת אתם חושבים שצריך כל דבר כזה לפנות למנהל במשרד החינוך.
<אילן שי: כן, כי אמרנו, עובד של מוסד חינוך זה גורם שגם יש לגביו את האישור לפי חוק למניעת העסקה של עברייני מין, זה גם חלק - - -
יעקב מרגי: למה להגיע עד למנהל?
<מירב ישראלי: ועובד זה הממונה.
יעקב מרגי: יש מקום בהסעה, אילן, אני מנסה לחשוב ביחד – אם היא לא הייתה מעוררת את זה לא הייתי שם לב.
יעקב מרגי: לכאורה, יש מקום בהסעה, וזה שמצטרף מאשרים שזה עובד המוסד שהוא כפוף לכל האישורים והמגבלות שאנחנו משיתים על עובד מערכת החינוך, זה יכול רק להוסיף, זה יכול להתקבל בברכה שעובד כזה נמצא בהסעה, למה אני צריך אז להגיע למנהל?
<אילן שי: לא צריך.
<אילן שי: אז זה הממונה.
יעקב מרגי: זה הממונה.
<מירב ישראלי: ב-(ה) כן כתוב.
<אילן שי: אז מישהו אחר צריך את המנהל.
יעקב מרגי: תקרא.
<מירב ישראלי: כתוב "או עובד לפי תקנת משנה (ג), אלא באישור מראש של המנהל".
יעקב מרגי: "מראש של המנהל", על זה הסתכלתי.
<אילן שי: לכן, זולת – מה שהתכוונו ב-(ה) זה שאם אנחנו רוצים מישהו שהוא לא מורה, אז צריך מנהל.
<מירב ישראלי: אה, זולת, הבנתי.
<מירב ישראלי: עכשיו הבנתי, זה ה"זולת".
<נועה בן אריה: באיזו אוכלוסייה מדובר שאנחנו יכולים לחשוב על אופציה שתעלה על ההסעה הזו, והיא לא נכללת בקטגוריה של האנשים שממילא הדינים לגבי הגבלת העסקה חלים עליהם?
<נועה בן אריה: איזה אנשים יכולים להיות על ההסעה הזאת?
<מירב ישראלי: הורה?
<נועה בן אריה: תנו לי דוגמאות לזה.
<נועה בן אריה: אני מנסה לחשוב על דוגמאות.
<אילן שי: חוץ מהורה, נניח.
<נועה בן אריה: ילדים?
יעקב מרגי: על הדרך.
יעקב מרגי: הנה, זה הנוסח.
יעקב מרגי: "לא יעלה הנהג להסעה הכוללת ילדים עם מוגבלות אדם, זולת המלווה וילדים".
<מירב ישראלי: לא, זה זולת.
יעקב מרגי: אה, זה זולת.
<מירב ישראלי: זה כל זה זולת.
<מירב ישראלי: אני גם קראתי את זה - - -
<נועה בן אריה: אדם.
<נועה בן אריה: זאת אומרת, מיהו אותו אדם אם הוא לא מלווה ואם הוא לא עובד המערכת או עובד המוסד ואם הוא לא עובד של מוסד ליד, שגם הוא עובד, אז איזה אנשים אנחנו יכולים להכניס תחת הקטגוריה הזאת של אדם?
<קריאה: ילד.
יעקב מרגי: עובד מערכת.
<רות בולטילנה: אני יכולה לענות לך?
<שמעון אבני: לא יודע, הוא מקפיץ נהג אחר עכשיו.
<שמעון אבני: הוא לא יכול להקפיץ נהג אחר.
<שמעון אבני: לא יודע.
יעקב מרגי: נועה, דווקא בגלל השאלה, המגבלה הזו היא על הכול.
יעקב מרגי: הסעיף הזה בא לברכה, הוא לא בא להקל.
יעקב מרגי: הוא אומר שאין לו אישור להעלות אף אחד זולת הילדים האלה להסעה, אלא אם כן - -
יעקב מרגי: - - המנהל יפעיל שיקול דעת.
יעקב מרגי: אני לא רוצה להיכנס לדוגמאות.
<רות בולטילנה: אני יכולה לענות בבקשה, אם אפשר?
יעקב מרגי: אם יש לך תשובה, בבקשה.
<רות בולטילנה: יש לי תשובה.
<רות בולטילנה: במקרה אני 18 שנה מלווה בהסעות בעיריית קריית-גת.
<רות בולטילנה: אני עובדת עם ילדים היפראקטיביים, ובקשר של למי אי-אפשר – ילדים שאתם אני עובדת מבקשים כל הזמן חברים מאשדוד להביא אותם לקריית-גת.
<רות בולטילנה: קודם כול, אני צריכה לקבל אישור ממנהלת בית-הספר, מהמנהלת שלי או שאני צריכה לקבל אישור מההורים מצד אחד, מההורים מהצד השני.
<רות בולטילנה: אחרי שאני מקבלת את כל האישורים אני יכולה להביא את הילד.
<נועה בן אריה: אבל זה כבר לא יקרה יותר.
<רות בולטילנה: נפלא, זה מצוין.
<רות בולטילנה: מדי פעם משתתפים הורים.
<רויטל לן כהן: לא, זו בעיה.
<מוטי אדרי: למה לא?
<נועה בן אריה: זה לא יקרה יותר.
<רות בולטילנה: את שומעת?
<רות בולטילנה: מדי פעם הורים מאוד דורשים לנסוע עם הילדים לעשות סידורים שלהם בתוך עיר אחרת.
<נועה בן אריה: תודה רבה.
<רויטל לן כהן: יצטרכו אישור.
<מוטי אדרי: למה אין דבר כזה?
<רות בולטילנה: יופי.
<רות בולטילנה: יצטרכו אישור כמובן.
<רות בולטילנה: ויש עוד דבר אחד, מדי פעם נהגים אוספים את קרובי המשפחה כדי ליהנות אתם באיזשהו מקום.
יעקב מרגי: עם כל הכבוד, בהסעה הזו אין רק את הילד שלו.
<רות בולטילנה: אין לי.
<רות בולטילנה: בלי אישור אין לי שום דבר.
<קריאה: מסיבה.
<רות בולטילנה: ויש דבר כזה, שהנהגים שלנו מהמושבים, והם בדרך אוספים את האנשים שכאילו חברים.
<רות בולטילנה: אני מבינה, רחמנות, אבל הילדים מתנהגים אחרת כי יש בן-אדם זר בתוך ההסעה.
<רויטל לן כהן: אדוני, אפשר?
<רויטל לן כהן: מאחר שילדים בחינוך המיוחד לומדים פעמים רבות מחוץ לעיר, הם מנותקים מהקהילה ואין להם חברים, ולכן, החברים היחידים שלהם אלו ילדים בבית-הספר.
<רויטל לן כהן: כששעות הלימודים מאוחרות, אם הוא יגיע עד הבית ואז ההורים שלו יצטרכו להקפיץ אותו לחבר שלו, הוא לעולם לא ייפגש עם חברים.
יעקב מרגי: בשביל זה צריך את אישור המנהל.
<מוטי אדרי: מגיעים למנהל.
<רויטל לן כהן: בסדר, אבל השאלה איזה מנהל.
<רויטל לן כהן: כי אם נצטרך לקבל אישור ממנו התשובה תהיה לא, והילדים האלה יישארו - - -
<שמעון אבני: לא, תקשיבו - - -
<רויטל לן כהן: מותר לי לסיים משפט?
<שמעון אבני: אני אתך, בסדר?
<שמעון אבני: גם כשאני אתך זה לא בסדר?
<רויטל לן כהן: אני מאוד אתי, רק אני יודעת שלפני חודש לא אישרתם.
<שמעון אבני: אנחנו מאשרים.
<רויטל לן כהן: היה לי ילד מרעננה שלומד בעמק חפר ולא הסכמתם שהילד מעמק חפר יבוא אליו.
<שמעון אבני: קודם כול, יש באמת עשרות ילדים שנוסעים כל יום בהסעות האלה לחברים.
<שמעון אבני: לא נגביל ילדים שנוסעים, אנחנו נוציא את זה, אני אומר לך.
<שמעון אבני: אנחנו נגביל, אבל אם רוצה לעלות אימא של אחד הילדים, שזה קורה לי הרבה - -
<שמעון אבני: - - לא תעלה.
<שמעון אבני: לא אבא, לא יקפיצו נהגים, לא יעשו סידורים בדרך, בסדר?
<מוטי אדרי: לא.
<מוטי אדרי: אבל ילדים כן.
<רויטל לן כהן: אבל הנה, אנחנו ההורים אומרים את זה.
יעקב מרגי: הבהרת, תודה.
יעקב מרגי: שאלת, קיבלת תשובה.
<שמעון אבני: הנה, אמרתי את זה.
<מירב ישראלי: נראה לי שלא מספיק "בסיומה של הנסיעה", כי יכול להיות - -
<רויטל לן כהן: פספסת ילד בתחנה.
<מירב ישראלי: - - שבסוף ההסעה הוא צריך.
<מירב ישראלי: גם הסעה וגם נסיעה אולי.
<מירב ישראלי: כי נסיעה יכול להיות שהוא יוריד את הילדים, ואז הוא ימשיך לנסוע והילד יהיה מאחורה.
<מירב ישראלי: זה צריך להיות בסוף ההסעה.
<רויטל לן כהן: בסוף ההסעה.
<מירב ישראלי: או לפחות גם וגם.
<מירב ישראלי: אני לא יודעת אם צריך.
<רויטל לן כהן: ההסעה, נכון, תודה.
<רויטל לן כהן: יעשה סיבוב קניות, שוק וזה.
<מירב ישראלי: אוקיי, והילד יהיה בפנים.
<רויטל לן כהן: שילמד מה עושים בחוץ.
<רויטל לן כהן: אדוני, סליחה.
<רויטל לן כהן: עד גיל שמונה זה בילדים עם התפתחות תקינה.
<רויטל לן כהן: הרבה פעמים הילדים האלה אלו לא ילדים עם התפתחות תקינה, ומבחינת משקל או מבחינת גודל הם לא עונים לקריטריונים, וחלקם - - -
יעקב מרגי: אין מגבלה.
<רויטל לן כהן: אוקיי, סליחה.
<אביבית אהרונוף: לא כתבתם את זה כבר?
<אביבית אהרונוף: כתבתם ציוד כבד.
<נועה בן אריה: לא, רק על המלווה, שהוא אחראי לזה שהציוד מעוגן.
<אביבית אהרונוף: פספסתי.
<רויטל לן כהן: ומה קורה עם הציוד שחייב להישאר על הכיסא?
<אילן שי: אני חושב שצריך להכניס את זה גם לגבי המלווה.
<אילן שי: זה לא היה לגבי המלווה.
<אילן שי: אני חושב שיכול להיות מצב שבו הורים יגידו ביחס לתלמיד שאפשר להוריד אותו ליד הבית בלי שיצטרכו לחכות לו.
<אילן שי: נראה לי שבניגוד להסעות של הפעוטות יכול להיות מצב שבו ילד, נער, בגיל מבוגר לא יצטרך ליווי אל ביתו.
<מירב ישראלי: אז קודם כול לא בכל גיל, נראה לי.
<רויטל לן כהן: לא יצטרך ליווי, מה?
<רויטל לן כהן: לא שמעתי.
<אילן שי: לא יצטרך ליווי הביתה.
<אילן שי: יכול להיות ילד, נער, שבגיל מסוים ההורה יגיד שהוא לא צריך.
<רויטל לן כהן: אבל אז זה צריך להיות בהסכמת הורים.
<קריאה: רק כשההורים מבקשים.
<מירב ישראלי: אז אני ארשום את זה לגבי מלווה.
יעקב מרגי: הסיחו את דעתי מכל הכיוונים.
יעקב מרגי: על מה דנתם?
<מירב ישראלי: אנחנו עכשיו בטז.
<מירב ישראלי: ומה שאילן אמר זה שהסוף פה, שבמסירת הילד בסוף היום צריך מישהו לחכות לו, פה אפשר לעדכן את הנהג, כי אין צורך בליווי של הילד.
<מירב ישראלי: זה יכול להיות נכון גם לגבי המלווה במקרה שמדובר בנער יחסית מבוגר ועצמאי, ויש הסכמת הורים.
<מירב ישראלי: אז צריך לחשוב איך לנסח את זה.
<רויטל לן כהן: אפשר להעיר לעניין הזה?
<רויטל לן כהן: פשוט שיהיה לנו בתודעה.
<רויטל לן כהן: מי כמוני חושבת שההורים פה הם הגורם המכריע ומכירים הכי טוב את הילד שלהם.
<רויטל לן כהן: עם זאת, אני מודה, נתקלתי במקרים שבהם בגלל אילוצים של ההורים, של עבודה וכל מיני, לא הייתה להם ברירה, אמרו: טוב, תורידו את הילד, הוא יגיע לבד הביתה.
<רויטל לן כהן: חייבים שיהיה פה איזשהו גורם מאזן.
יעקב מרגי: אז צריך לטפל בהורים האלה.
<רויטל לן כהן: אז אני אומרת שחוץ מבקשת הורים והסכמת הורים - - -
<קריאה: הצהרה שלהם.
<קריאה: מייל.
<רויטל לן כהן: אני לא יודעת אפילו.
<רויטל לן כהן: אתם יודעים מה?
<רויטל לן כהן: תעזבו.
<רויטל לן כהן: הצהרת הורים, בקשת הורים, אתה צודק, אם יש הורים מזניחים, נטפל בהם.
<מירב ישראלי: עכשיו אני רק רוצה להגיד במה מדובר, ומה לא חל בין המלווה לנהג, שנראה מה זה.
<מירב ישראלי: 6(ב)(3) זה החזקת רשימה ומסלול; 6(ב)(5) זה לוודא שהם חגורים; 6(ב)(6) זה חפצים ותיקים שיהיו; 6(ב)(10) זה הורדה בטוחה; 6(ב)
<מירב ישראלי: (12) זה דיווח על אירוע חריג.
<מירב ישראלי: לגבי 6(ב)(11) צריך קודם להגיד שזה חל, ואז להגיד להגיד – אז צריך פשוט לנסח את זה.
<נועה בן אריה: רק שאלה פרקטית.
<נועה בן אריה: אם אנחנו לוקחים בחשבון את הנושא של הורדה בטוחה, שזה 6(ב)(10), האם כשזה במהלך הסעה, במהלך מסלול, והוא נאלץ להוריד את הילד כי אין ליווי, נאלץ להוריד את הילד מההסעה לוודא הגעה בטוחה, כלומר מאחור נותרים ילדים לא מושגחים.
<מירב ישראלי: הורדה בטוחה זו לא הגעה בטוחה.
<מירב ישראלי: הורדה בטוחה זו רק ההורדה מהצד האחורי.
<נועה בן אריה: nonetheless, שאלתי בעינה נותרת אם הוא הוריד.
<מירב ישראלי: יש את העניין באמת של הליווי שזה (11).
<אילן שי: זה (9).
<נועה בן אריה: ב-6(ב)(10) – בוא ניקח עכשיו סיטואציה של הורדה בטוחה של ילד רתום לכיסא גלגלים.
<מירב ישראלי: מאחורה.
<נועה בן אריה: העברתי אותו מכיסא הגלגלים לכיסא, אני משחררת את כיסא הגלגלים מהחלק האחורי של הרכב, את הילד אני מעבירה לכיסא, תהליך ההורדה צפוי לקחת כמה דקות.
<רויטל לן כהן: עשר דקות.
<אילן שי: אין מה לעשות, זו הורדה.
<חיה הראל: אין הסעה כזאת בלי מלווה.
<חיה הראל: ילד עם נכות הוא עם ליווי.
<נועה בן אריה: לא יהיה, אין מצב.
<חיה הראל: ילד עם נכות הוא ילד עם מלווה.
<שמעון אבני: הוא אמור להיות.
<רויטל לן כהן: כל נכויות - - -
<נועה בן אריה: כלומר, אנחנו מדברים רק על הסעות שבהם הילדים פיזית הם תמיד ילדים שמסוגלים גם להליכה עצמאית - -
<חיה הראל: ובגיל מסוים.
<נועה בן אריה: - - והם מגיל מסוים.
<נועה בן אריה: זה חד-משמעי העניין הזה?
<מירב ישראלי: רגע, בואו נראה את 6(ב)(10) מה הוא אומר, אולי הוא מיותר, אני לא יודעת.
<מירב ישראלי: "המלווה יוריד את הילד עם המוגבלות מהרכב ויעלה אותו לרכב מדלת שאינה פונה לכיוון הכביש למעט אם מיתקן להורדת כסאות גלגלים ממוקם בצדו האחורי של הרכב;".
<נועה בן אריה: אבל תשימו לב שאתם מפנים ככה לתקנה שלא תהיה רלוונטית במקרה שאין בה מלווה.
<מירב ישראלי: לא, כי זו גם הורדה לא בכיסא גלגלים, זו הורדה בטוחה, זו פשוט הורדה לא מדלת שהיא בצד הכביש.
<חיה הראל: טוב מאוד.
<חיה הראל: ושהוא לא יצטרך לחצות עוד כביש בדרך הביתה.
יעקב מרגי: תזכרו, הקראנו עד עמ' 13, לא כולל.
<מירב ישראלי: אני רק רוצה להגיד עוד שורה אחת.
יעקב מרגי: טוב, תסכמי שורה.
<מירב ישראלי: רק שבתקנות הפעוטות יש פה גם שאין "לגרוע מהוראות תקנות התעבורה ומהוראות כל דין" ולגבי הנהג, אז אולי אפשר להוסיף את זה גם.
<נועה בן אריה: אלא במקרים שבהם פה ההוראה היא מחמירה יותר על תקנות התעבורה, אז אין לגרוע.
יעקב מרגי: נועה לא עזבה אותנו היום, לא הרפתה היום.
<מירב ישראלי: בסדר, זהו.
יעקב מרגי: רבותי, אני מזכיר לכם, אילן, שמעון, היועצת המשפטית של הוועדה, וכן משרד המשפטים, כל מה שהיה פתוח, לשבוע הבא, כולל ניסוחים, עזבו ניסוחים אחרונים.
יעקב מרגי: מה שהיה צריך לקבל החלטות להכניס, אנחנו לא חוזרים על זה.
יעקב מרגי: אנחנו חוזרים רק כדי לוודא שאכן זה הוכנס, לא פותחים דיונים, לא כלום, וממשיכים הקראה מעמ' 13.
<חיה הראל: אנחנו בכנסים של סוף שנה והיערכות לשנה הבאה, להודיע מהיום - - -
יעקב מרגי: אם תדעי מה יש לי בסוף שנה בנוסף לדברים האישיים שלי בתחילת שנה.
<חיה הראל: משבוע לשבוע זו בעיה.
יעקב מרגי: אני מחויב לזה שנתיים.
<חיה הראל: תן לנו קצת יותר.
<מוטי אדרי: תן תאריך מדויק, שנוכל - - -
יעקב מרגי: בעת הזו, בשבוע הבא, כעת חיה אנחנו מתכנסים.
<נועה בן אריה: רגע, רק בקשה.
<נועה בן אריה: ובכל זאת בקשה, בבקשה, השלטון המקומי כולו ב-4 ביולי מכונס ליום עיון בנושא של החינוך.
<חיה הראל: בדיוק.
<נועה בן אריה: בנושא של צהרונים.
<נועה בן אריה: לא ב-4 ביולי.
יעקב מרגי: אנחנו נתאם.
יעקב מרגי: רגע, יהודית.
יעקב מרגי: גברתי, אני לא עושה את הפרוצדורות פה.
יעקב מרגי: נא, צוות הוועדה יתאם אתכם מועדים מוסכמים.
<נועה בן אריה: תודה.
<חיה הראל: יופי.
יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 6.9.2017, ט"ו באלול תשע"ז.
יעקב מרגי: הדיון השלישי היום.
יעקב מרגי: הנושא: תיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר.
יעקב מרגי: אבל לפני כן, מתארחים אצלנו – הם בחרו בנו, להתארח בדיון של ועדת החינוך, התרבות והספורט – חיילים מאח"י חרב, חיל הים.
יעקב מרגי: מדרשת בן גוריון, זה דיון שני.
יעקב מרגי: בדיון הקודם עמדנו על המצוקה, על המבנה הבעייתי שנוצר עם השינוי שנעשה בשדה בוקר.
יעקב מרגי: אני מבין ששוב סוגית המימון, התקציב, הגירעונות על סדר-היום.
יעקב מרגי: מה גם שבמקביל אני מבין שמשרד החינוך, בהוראת החשב הכללי, או לא בהוראת החשב הכללי, הפסיק להזרים את התקציב החודשי.
יעקב מרגי: מצד שני, משרד החינוך גם אישר גבייה דורסנית פוגענית גבוהה מאוד בתשלומי ההורים.
יעקב מרגי: או שהמדינה תאמר שלמדרשת שדה בוקר כבית ספר אין זכות קיום יותר בגלל שהיא גירעונית, או שהיא תאמר שמאחר ויש לזה ערך מסוים, אני מממנת את הדלתא שחסרה, או שהאוצר יקבע תכנית הבראה רב-שנתית למדרשה.
יעקב מרגי: אי-אפשר לפתור את הבעיה בצורה הכי קלה.
יעקב מרגי: יכול להיות שזו לא המטרה, התחושה היא שיותר קל לדחוף את היד לכיס של האזרח, לכיס של ההורים.
יעקב מרגי: אנחנו כאן לא כדי לשלוח אתכם עוד פעם למצוא קוסמטיקה.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע דברים ברורים היום על עתידה של מדרשת שדה בוקר, ועל כתפי מי היא נופלת, מי נושא אותה.
יעקב מרגי: יש לנו פה נציג מדרשת שדה בוקר?
יעקב מרגי: מי שרוצה לדבר, שיציג את עצמו ויאמר את שמו ואת תפקידו.
יעקב מרגי: תציג לנו את המציאות היום במדרשת שדה בוקר.
<אורי דיסטניק: שמי אורי דיסטניק.
<אורי דיסטניק: אני מנכ"ל המדרשה.
<אורי דיסטניק: יחד איתי נמצאים פה מנהל בית הספר ועוד שני חברים מוועד העובדים.
<אורי דיסטניק: בראשית הדברים אני רוצה להודות לאדוני ששומר על דלת הוועדה פתוחה בפני המדרשה.
<אורי דיסטניק: היינו פה לאחרונה במרץ השנה.
יעקב מרגי: ב-20 במרץ 2017.
<אורי דיסטניק: עוד לא חלפה חצי שנה והבעיה חוזרת במלוא עוצמתה.
<אורי דיסטניק: כרגע אנחנו נמצאים במצב דומה למצב שבו התקיים הדיון בחודש מרץ.
<אורי דיסטניק: זה כבר חודשיים שהמדינה לא מעבירה את חלקה בתקציב למדרשה.
<אורי דיסטניק: לשמחתי, למדרשה יש חוזק כלכלי משמעותי משלה, ולכן אנחנו יכולים להמשיך ולמשוך את הזמן, אבל לא לעולם חוסן.
<אורי דיסטניק: אנחנו נידרש לחלקה של המדינה.
<אורי דיסטניק: אני מזכיר שהמדרשה היא חברה ממשלתית בבעלות משותפת של המדינה ושל יד בן גוריון, שעושה בעיקר ציונות בדרך של חינוך ותרבות בנגב.
<אורי דיסטניק: בעניין הזה אין חדש.
<אורי דיסטניק: אנחנו ממשיכים כרגע את המגעים שלנו עם המדינה, ואני מקווה שבימים הקרובים יימצא לזה פתרון כי – בלי להישמע יותר מדי דרמטי – אם לא יימצא פתרון, כל הדיון הזה מתייתר כי לא נוכל להמשיך לפעול בידיעה שאנחנו לא יכולים לשלם לספקים, שעושים עבודה מצוינת ועומדים במחויבות שלהם כלפי המדרשה.
<אורי דיסטניק: בעיקר ובעיקר, במדרשה אין אוצרות טבע, אין בה מכרות.
<אורי דיסטניק: יש בה עובדים מנהליים ומורים מסורים מאוד, שעושים עבודה נאמנה.
<אורי דיסטניק: המינימום שמחויב מאתנו זה לתגמל אותם בשכר בסוף החודש על העבודה שלהם.
<אורי דיסטניק: זה הנושא הראשון והעיקרי.
<אורי דיסטניק: אם אני ארד קומה, לרמת השטח, למדרשה יש – אני רואה שיש פה פורום רחב, אז אני אסביר.
<אורי דיסטניק: יש לנו שורה שלמה של מוסדות חינוך, תיירות וסביבה.
<אורי דיסטניק: העיקרי שבהם הוא התיכון לחינוך סביבתי, אני מיד אחזור אליו.
<אורי דיסטניק: אבל בצד התיכון יש לנו גם מכינה קדם צבאית.
<אורי דיסטניק: השנה פתחנו שלוחה נוספת של המכינה בקיבוץ חולית כחלק מהפעילות שלנו להשפיע על מה שקורה בנגב.
<אורי דיסטניק: יש לנו תכנית מנהיגות לכלל תושבי האזור – בדואים, יהודים, דתיים, חילונים, מהעיר, מהכפר, מהקיבוץ – שלוקחת חבר'ה צעירים בני 14 ומפתחת את המנהיגות שלהם עד גיל 25 מתוך אמונה שהם יחזרו ליישובים שלהם והם ישמשו עתודה של המנהיגות בנגב.
<אורי דיסטניק: יש לנו בית ספר שדה, יחידות אירוח, מרכז תרבות, כנסים.
<אורי דיסטניק: הרבה מאוד פעילות אנחנו עושים שם.
יעקב מרגי: השאלה הנשאלת האם כל הפעילות הזו לא מצליחה להחזיק את עצמה?
יעקב מרגי: מה גירעוני?
יעקב מרגי: מה היחידה הגירעונית במדרשת שדה בוקר?
יעקב מרגי: אתה יודע להצביע על יחידה אחת או שתיים מתוך כלל הפעילות שלכם, מה היחידות הגירעוניות?
יעקב מרגי: הרי בית ספר רגיל בסדר גודל של מספר תלמידים כמו שלכם הוא לא גירעוני.
יעקב מרגי: המדינה יודעת לתקנן את זה, לתקציב את זה, הוא לא אמור להיות גירעוני.
יעקב מרגי: מה היחידות הגירעוניות אצלכם?
<אורי דיסטניק: קודם כל, אין גירעון.
<אורי דיסטניק: אנחנו מתאזנים.
יעקב מרגי: אם אין גירעון, למה אתה צריך את התקציב השוטף של המדינה?
<אורי דיסטניק: אני אסביר.
<אורי דיסטניק: כשהמדרשה הוקמה, כמו שאמרתי, בשיתוף פעולה בין יד בן גוריון למדינה, עשו הסכם פשוט מאוד שאמר יד בן גוריון נותנת לחברה את כל הנכסים שלה, בעיקר מבנים, רעיונות, חזון, שמו של בן גוריון, והמדינה עושה רק דבר אחד קטן, היא מאזנת את התקציב של המדרשה, כי ברור שלעשות חינוך ברמה שאנחנו עושים במרכז הנגב, זה טיפה יותר מורכב מאשר - - -
יעקב מרגי: בוא נתעכב על כך.
יעקב מרגי: בהקשר לפתיח.
יעקב מרגי: קיבלתם אישור – אל תיפלו מהכיסאות – בדומה לשכר סטודנט באוניברסיטה לגבות מהורה בחוק חינוך חובה.
יעקב מרגי: קרוב ל-8,000 ש"ח לגבות מהורה על תל"ן, פלוס תשלומי רשות-חובה, ננכה את תשלומי הרשות-חובה, 1,000 ומשהו ש"ח – כ-6,000 שקלים בשנה מהורה על תכניות לימודים נוספים.
יעקב מרגי: אתה יכול להצביע לי מה הן תכניות הלימודים?
יעקב מרגי: איזה שעות לימוד נוספות הם נותנים לתלמיד שזה דורש שכר כזה גבוה?
<אורי דיסטניק: כן, בהחלט.
<אורי דיסטניק: אבל לפני שאני אפרט, חשוב להגיד שאנחנו נוגעים בחלק קטן מתוך - - -
יעקב מרגי: אנחנו ניגע בכול, אנחנו רוצים לעזור למדרשה.
יעקב מרגי: אבל כדי לעזור, אתה צריך לדעת מה חולה.
יעקב מרגי: ועל הדרך של הדיון שלך, אני רוצה לבדוק איך זה מתנהל.
יעקב מרגי: לא יתכן שמצד אחד אנחנו נזעק על תשלומי הורים, נקים מחאה על 250 עד 1,250 ש"ח, שאת זה הוועדה צריכה לאשר, ואנחנו חוטפים את חיצי הביקורת, ובדלת שנייה שהיא לא מבוקרת, משרד החינוך מאשר לגבות מההורים סכומים כאלה.
יעקב מרגי: סכומי עתק.
יעקב מרגי: זה סכום שדומה להשכלה גבוהה.
<אורי דיסטניק: אני מתקשה להאמין שאני הולך להיות הסנגור של משרד החינוך.
<אורי דיסטניק: הם יודעים לעשות את זה בדרך כלל בצורה טובה מאוד.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע איזו תכנית לימודים נוספת אתה מעניק.
<אורי דיסטניק: אני אומר.
<אורי דיסטניק: התיכון לחינוך סביבתי הוא תיכון שהייחוד שלו בזה שהוא מלמד חינוך סביבתי.
<אורי דיסטניק: המשמעות ללמד חינוך סביבתי, זה אומר שרוב התכנית עצמה נעשית מחוץ לכיתות.
<אורי דיסטניק: התלמידים לומדים עם תרמיל על הגב, עם נעלי הליכה טובות, וחורשים את הארץ לאורך ארבע השנים של הלימודים לאורכה ולרוחבה.