GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עינב לוק: בשלוש השנים האחרונות אנחנו רואים יציבות בנתונים, אנחנו לא רואים המשך מגמת ירידה, אלא יציבות.
<עינב לוק: אנחנו רואים החמרה בבתי ספר על יסודיים בחברה הערבית.
<עינב לוק: אלה הנתונים שיש לנו לגבי אלימות של תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: יש גם החמרה במקרים.
יפעת שאשא ביטון: יש עלייה בחומרה של המקרים.
יפעת שאשא ביטון: המקרים נהיו קשים יותר.
<עינב לוק: רק שנייה.
<עינב לוק: אני רוצה להגיד שהרבה פעמים האירועים שאנחנו נתקלים בהם בזמן האחרון, או בשנה שנתיים האחרונות, נוסף להם היבט נוסף של הפצה ברשתות חברתיות.
<עינב לוק: הרבה פעמים שאירוע היה אירוע מקומי והיה אפשר לטפל בו ולהתייחס אליו כאירוע מקומי, ברגע שהוא מופץ ברשתות החברתיות זה הופך אותו לאירוע הרבה יותר קשה, עם תפוצה יותר גדולה.
<עינב לוק: הפגיעה הרבה יותר גדולה וזה נכון לגבי כל מי שנפגע – מורה, תלמיד וכו'.
<עינב לוק: אז לפעמים האפקט של האירועים הוא הרבה יותר חמור ונדרשת התערבות של מספר מערכות כדי לטפל בהם; אבל לגבי מספר התלמידים שמדווחים על אירועים, אנחנו רואים בגדול יציבות בנתונים.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע לגבי ההיבט של הכלים שעומדים – וזה כנראה הצד המשפטי – בידי מנהל בית הספר.
<עינב לוק: בנוגע לאלימות בכלל?
יעקב מרגי: אנחנו בסוגיית האלימות עכשיו.
<עינב לוק: אוקיי, בסדר גמור.
יעקב מרגי: בסוגיית האלימות, מה הם הכלים שעומדים למנהל בית הספר במקרים של אלימות או בין תלמיד לתלמיד או בין תלמיד למורה, או בין מורה לתלמיד.
<עינב לוק: אז בגדול אני אגיד שכשאנחנו מדברים על כלים, אנחנו קודם כל מדברים על תהליכים – ואני חייבת להגדיש את זה לפני שאנחנו נגיע לאירוע עצמו – תהליכים של מניעה, של הסברה, של אקלים בית ספרי.
<עינב לוק: הניסיון שלנו מראה שככל ש - - -
יעקב מרגי: גברת לוק, אנחנו יודעים שיש תכניות.
<עינב לוק: אני אתייחס גם לזה.
יעקב מרגי: אנחנו כרגע רוצים בפרקטיקה.
יפעת שאשא ביטון: תכלס.
יפעת שאשא ביטון: קרה האירוע, מה קורה.
יעקב מרגי: בפרקטיקה, כי הזמן דוחק.
יעקב מרגי: זה לא יום עיון, זה דיון.
<עינב לוק: בסדר, אז אם ככה אני אגיד שבפרקטיקה ההנחיות שלנו לגבי אלימות כלפי מורים – ואני מתייחסת לכל הרבדים – זה מה שיש לנו בתוך חוזר מנכ"ל ואנחנו הולכים להרחיב את זה וזה אומר אם זה טיפול משמעתי, אם זה טיפול חינוכי, אם זה טיפול - - -
יעקב מרגי: רגע, כשאת אומרת טיפול משמעתי, טיפול חינוכי, תפרטי.
יעקב מרגי: לא כולם מנהלים.
<עינב לוק: אני אפרט.
<עינב לוק: כשאנחנו מדברים על טיפול משמעתי, אנחנו מדברים בשלבים הראשונים כמובן קודם כל על בירור, על הזמנת הורים, על עדכון, על בדיקה.
<עינב לוק: והיה ואנחנו מוצאים - - -
יפעת שאשא ביטון: מה יש לברר?
יפעת שאשא ביטון: מוצאים אקדח - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני בכוונה מחדדת את זה, כי בסוף המערכת הולכת לאיבוד.
יפעת שאשא ביטון: המערכת לא באמת יודעת להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו הולכים לאיבוד בניסיונות שלנו להסביר.
יעקב מרגי: אבל אני מבקש לתת - - -
יפעת שאשא ביטון: נכנסו תלמידים עם אקדח – מה קורה בדקה שאחרי, לא ביום שאחרי.
יעקב מרגי: יפעת, תני לה להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: אני עוזרת לה, ברשותך.
<עינב לוק: אז ברשותכם, בסופו של דבר מה שמנהל בית הספר יכול לעשות בטיפול משמעתי זה או העברת התלמיד לכיתה אחרת.
<עינב לוק: במקרים מאד מאד חמורים וקיצוניים הרחקה לצמיתות.
<עינב לוק: זה אומר להעביר למוסד אחר, שכמובן גם כאן צריך להגיד - - -
יעקב מרגי: רגע, מה זה מקרה קיצוני שיש סמכות להעביר – וזה לרשות המקומית, זה לא למנהל – מבית ספר לבית ספר.
<עינב לוק: אז כשאנחנו אומרים מקרה קיצוני, אני חושבת שצריך לבדוק את כל ההיבטים.
<עינב לוק: יש היבט של חומרת הפגיעה, יש היבט של גיל, יש היבט של מה קרה שם בסיטואציה עצמה.
<עינב לוק: אני חושבת שמאד קשה לדייק, אבל כולנו יודעים בסופו של דבר מה זה אירוע חמור.
<עינב לוק: ללא ספק פגיעה פיזית חמורה של תלמיד במורה, או פיזית חמורה של ילד, שיש שם חבלה של ממש, היא אירוע מאד חמור.
<עינב לוק: עדיין, גם במקרה הזה, חייב להתכנס ועדה שבודקת את הפגיעה, את המוסד הפדגוגי.
<עינב לוק: צריכה להתכנס הוועדה, לזהות מה היה באירוע ובמידת הצורך לקבל החלטה, כשגם כאן אתה יודע ואנחנו בדיון אחר מדברים על הרחקה לצמיתות - - -
יעקב מרגי: בדיון אחר עלו מספר ההרחקות והדיווחים ש - - -
<עינב לוק: אנחנו מדברים גם שם שאנחנו לא מרחיקים באופן גורף ואוטומטי ואנחנו מקיימים שיקול דעת באופן מסודר.
<עינב לוק: אני רוצה אבל לחזור להיבטים של תכנית ההתערבות שאנחנו מגבשים כרגע בנוגע לפגיעת תלמיד בעובד הוראה.
<עינב לוק: אז אחד הדברים שאמרתי זה מדרגה התגובה, שכן תהיינה יותר אפשרויות, אם זה יותר מספר השעיה.
<עינב לוק: גם למשל אני אתן דוגמאות, במקרים מאד חמורים יהיה אפשר להשעות יותר.
<עינב לוק: כן להעביר כיתה, הרבה פעמים זה גם היבט משמעתי לא פשוט.
<עינב לוק: גם לתלמיד שהוא חלק מכיתה, זה תהליך מורכב.
<עינב לוק: ושוב, כמו שאני אומרת, הרחקה לצמיתות במקרה הזה.
<עינב לוק: הדבר השני שאנחנו מתייחסים במה שאנחנו מגבשים עכשיו, זה הנושא של ליווי המורה במצב של פגיעה.
<עינב לוק: עלתה כאן לא מעט הסוגיה הזאת ולנושא של ליווי יש כמה היבטים.
<עינב לוק: אנחנו רוצים להגיד, אנחנו אומרים את זה ונצא עם זה בצורה יותר פומבית, על הנושא של ייעוץ משפטי מטעם המשרד, שהמורה שנפגע יוכל לקבל ייעוץ משפטי וליווי רגשי, כי חשוב לי להגיד שמורה שנפגע, אז יש כאן גם פגיעה פיזית, גם פגיעה רגשית, גם פגיעה בסמכות שלו וגם פגיעה בכל חדר המורים ובתחושת המוגנות שלהם.
<עינב לוק: הדבר הנוסף זה ליווי משפטי ובלה תתייחס.
יעקב מרגי: עלתה פה הסוגיה של צו ההרחקה.
יעקב מרגי: עכשיו אני שואל שאלה, למה המורה שחווה אלימות צריך הוא להתמודד עם כל הפרוצדורות - - -
<עינב לוק: בלה תענה על זה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אם אני הייתי מורה והייתי חווה תופעת אלימות והייתי צריך אני לטפל ולהגיש תביעה לצו הרחקה, הייתי מוותר.
יפעת שאשא ביטון: גם המערכת צריכה לקחת אחריות.
<בלה רדונסקי: אז יש לנו מענה.
<בלה רדונסקי: עורכת הדין בלה רדונסקי, לשכה משפטית, משרד החינוך.
<בלה רדונסקי: אנחנו בהסדרה ביחד עם משרד המשפטים כבר לפני שלוש או ארבע שנים, מלווים מורים.
<בלה רדונסקי: ברגע שמגיעה אלינו ידיעה על מורה שהותקף או מורה שחווה אלימות או מורה מאוים וזה מגיע לידיעתנו, עומדת לנו האופציה – ואני מדברת עכשיו על עובדי מדינה – שמדינת ישראל, הפרקליטות, תייצג בצווי הרחקה.
יעקב מרגי: מה זה עובדי מדינה?
<בלה רדונסקי: אז אני תיכף - - -
יעקב מרגי: כשמדברים על מורים ואת בורחת לי לעובדי מדינה, אז קיבלתי פתרון חלקי.
<בלה רדונסקי: לא, לא, לא.
<בלה רדונסקי: אז רגע, התשובה שלי לא הושלמה.
<בלה רדונסקי: כשמדובר בעובדי המדינה, אז פרקליטות המדינה תייצג אותם בצווי הרחקה.
<בלה רדונסקי: הם לא הולכים לבד, הם מלווים גם על ידי הפיקוח וגם על ידי פרקליטות המדינה.
<בלה רדונסקי: כשמדובר בעובדי בעלות, מי - - -
<קריאה: זה ממש לא קורה.
<בלה רדונסקי: כן, אני יכולה להגיד - - -
יעקב מרגי: זה קורה ביום יום?
<בלה רדונסקי: רק בשנה האחרונה - - -
יפעת שאשא ביטון: עם עובדי בעלות?
יפעת שאשא ביטון: זה רק אם מורה הוא מורה.
<בלה רדונסקי: אני בשנה האחרונה ליוויתי 28 צווי הרחקה.
יעקב מרגי: וכשזה עובדי בעלות, מה?
<בלה רדונסקי: כשזה עובדי בעלות, הבעלות מלווה.
<בלה רדונסקי: אם זה רשות חינוך מקומית, אז זה רשות החינוך המקומית ויש לנו שיתוף פעולה עם השלטון המקומי.
<בלה רדונסקי: אני בקשר עם הרבה יועצים משפטיים בשלטון המקומי.
<בלה רדונסקי: אנחנו בהחלט מלווים ועוזרים גם לרשויות המקומיות.
יפעת שאשא ביטון: מלווים מתוקף נוהל או מתוקף וולונטרי?
<בלה רדונסקי: לא, מתוקף העובדה שהם כבעלות, כמעסיקים, מוציאים את צו ההרחקה ומלווים את העובד, שיש להם יחסי עובד מעביד עם אותו עובד הוראה.
<בלה רדונסקי: אז אנחנו את כל עובדי המדינה והרשויות המקומיות את כל אלה שהם ברשויות ויש שיתוף פעולה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול ברשותך שאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני נתתי פשוט לדבר בלי להפריע.
יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מוכרחה לומר שהסוגיה של התמודדות עם בני נוער או ילדים שהם אלימים צריכה להיות בשני מישורים.
יפעת שאשא ביטון: האחד סנקציה מרתיעה.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו רוצים שיראו שזה באמת לא נהוג בבית ספרנו, אז אנחנו צריכים מאד מאד להרתיע ולצד זה תהליך חינוכי, כי אנחנו לא מוותרים על הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בסופו של דבר נמצאים במערכת חינוך וזה התפקיד שלנו.
יפעת שאשא ביטון: וכמובן תלוי במדרגה החומרה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול מהצד ההפוך וטענו לי ישירות.
יפעת שאשא ביטון: לא תכניות וכאלה.
יפעת שאשא ביטון: כשיש מקרה של אלימות מוכח, לא מדברת על מקרים שמוטלים בספק, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה לוקחת את זה לחלק מהמקרים.
יפעת שאשא ביטון: כשיש מקרה מוכח של אלימות, של איש צוות כלפי תלמיד, יש לכם את הכלים להוציא את איש הצוות הזה, בלי אישור של הארגונים?
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת את התשובה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שפעם אחת אנחנו נשים אותה על השולחן.
<קריאה: שולחים את ההורים למשטרה.
יעקב מרגי: רגע, בואו נשמע.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה שההורים ילכו למשטרה, כמו שאנחנו לא רוצים שהמורה תלך ותייצג את עצמה, אני רוצה שהמערכת תטפל.
יפעת שאשא ביטון: כאשר יש מקרה של אלימות, מה עושים עם איש הצוות?
<בלה רדונסקי: בנושא הזה היו דיונים גם אצלך מספר פעמים - - -
<בלה רדונסקי: ששם הועלו בעצם גם הפתרונות שקיימים במערכת החינוך.
<בלה רדונסקי: זה נכון שיש עוד כלים שניתן וצריך לעבוד עליהם ואכן אנחנו עושים יחד עם כוח אדם בהוראה, הסדרה בכל מיני כיוונים בנושאים האלה ומקדמים כל מיני אפשרויות.
<בלה רדונסקי: אבל צריך להבין שיש לנו גם את נציבות שירות המדינה, יש לנו גם את מערכת החינוך בכלים שיש לה, אם זה הרחקה מטעמים פדגוגיים, אי התאמה - - -
יפעת שאשא ביטון: איפה הורחקו?
יפעת שאשא ביטון: תגידי לי כמה הורחקו.
יפעת שאשא ביטון: באמת, רק במקרים שטיפלנו בהם באחרונה.
<בלה רדונסקי: רגע, אני לא יודעת מספרים.
יפעת שאשא ביטון: טוב, כבוד יושב הראש, בוא אני אגיד לך.
יפעת שאשא ביטון: אין כלים למשרד החינוך להרחיק מורה או גננת או איש הוראה, בלי שהארגונים מאשרים את זה ולרוב מה שעושים זה חלוקת נטל, פשוט מזיזים אותו ממקום למקום, כדי לווסת את הפגיעה.
יפעת שאשא ביטון: נורא קשה להוציא עובד הוראה שלא מתאים למערכת.
<בלה רדונסקי: אני מסכימה שנורא קשה, רק שלפעמים ההליך הזה לוקח זמן, אבל זה לא שאין כלים.
<בלה רדונסקי: זה הבדל עצום.
<קריאה: את מסיטה את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מסיטה את הדיון.
יעקב מרגי: סליחה, למה את עונה לו, יפעת?
יפעת שאשא ביטון: לא, כי כל פעם שמדברים על ילדים אז מסיטים את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: ריבונו של עולם, אנחנו כאן גם בשביל הילדים.
יעקב מרגי: קריאת ביניים כזאת תגרור הוצאה מהאולם, תודה.
יעקב מרגי: נתנו רשות דיבור לכל מי שביקש.
יעקב מרגי: תקשיבו, בוא אני אומר לכם מה הקושי של הדיון הזה.
יעקב מרגי: יש פער עצום בין המציאות בשטח לבין העשייה של המשרד, שהיא רבה, אמרתי, במקרו.
יעקב מרגי: יש תורה כתובה, יש נהלים, יש תכניות יפיפיות.
יעקב מרגי: בתופעת אלימות של מורה כלפי תלמיד, של תלמיד כלפי מורה או הורה כלפי מורה – התגובה חייבת להיות מיידית, כי אם האירוע קרה בשעה 12, המוסד ממשיך להתקיים, אז בסדר, אז אי אפשר באותו יום, אבל למחרת בבוקר התלמיד מגיע או ההורה מגיע עם התלמיד או המורה מגיע לבית הספר.
יעקב מרגי: אי אפשר לחכות לוועדות, לבירורים.
יעקב מרגי: קודם כל צריכה להיות איזו משנה כתובה בסוגיה הזו, או ברמה העירונית, רמת הפיקוח העירונית.
יעקב מרגי: אתם צריכים להחליט שזה יהיה משהו במיידי כשיש תלונה על אלימות.
יעקב מרגי: זה לא משנה עכשיו, תפסיקו לנוע לי בין העניין.
יעקב מרגי: כולנו בחדה מחטה – כולנו בסיר אחד והאווירה הבית ספרית היא אחת, לא משנה מאיזה כיוון האלימות באה.
יעקב מרגי: ואני אומר שצריך להיות איזה נוהל מהיר שעושה זאת.
יעקב מרגי: ילד שחווה אלימות מתלמיד אחר, אם הוא התלונן, אני אומר לכם, או שהוא – סליחה על הביטוי – לא מכיר את המציאות.
יעקב מרגי: רציתי לומר מילה קשה.
יעקב מרגי: לא מכיר את המציאות סביבו או שהוא אמיץ באמת, אבל מרגע שהוא התלונן הוא הופך להיות יעד.
יעקב מרגי: כנ"ל מורה כלפי תלמיד אלים.
יעקב מרגי: רבותי, כשמדברים על אלימות, אני אומר לכם, אם פעם בתקופות שלנו האלימות הייתה איזו התחצפות כזו או אחרת, היום זו אלימות שהיא ברמה פלילית, אם דיני הראיות שלנו היו יותר קלים.
יעקב מרגי: אם ממש זה איום או שזו השפלה קשה, או שזה חרם שהוא בעייתי, זה דברים שחייבים להיות בנוהל עבודה מיידי.
יעקב מרגי: לא אומר שכל דבר זה חדר טראומה.
יעקב מרגי: לא כל מי שמגיע למיון הולך לחדר טראומה, אבל יש את הבירור הראשוני.
יעקב מרגי: חייב להיות הבירור הראשוני ופה זו התחושה.
יעקב מרגי: אם אני מוציא משהו מהדיון הזה היום, אני רוצה לייצר את המנגנון המהיר הזה, קודם כל ששמים על השולחן.
יעקב מרגי: זו תופעה שתתברר בבירור משמעתי.
יעקב מרגי: זו תופעה במישור הפלילי משפטי.
יעקב מרגי: נכון שנוהל הרחקה הוא מסובך, אבל מישהו שיאמר לי במיידי שזה מקרה שבסופו של סיכוי, יש סבירות גבוהה שהוא הולך להרחקה.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים את ההליך הזה, הסביבה הבית ספרית, המורה חייב את זה, ההורה חייב את זה, התלמיד חייב את זה וזה לא קיים.
יפעת שאשא ביטון: לשני המעורבים.
<עינב לוק: ברשותך אני רק רוצה להגיד שקודם כל אני מסכימה שההליך צריך להיות מיידי ומידתי.
<עינב לוק: אני אגיד את שתי המילים האלה - - -
יעקב מרגי: אין ספק, אמרתי.
יעקב מרגי: לא כל מי שמגיע לחדר מיון נכנס לחדר טראומה.
<עינב לוק: נכון, ואני רוצה להגיד שבנוסף להרחקה לצמיתות, שהיא לוקחת זמן וקיימת ועדה, יש גם דבר שנקרא הרחקה לאלתר.
<עינב לוק: כשהרחקה לאלתר זה באמת במקרים שגם הילד מהווה סיכון וסכנה לעצמו ולסביבה.
יעקב מרגי: מוכרים לנו.
<עינב לוק: אז חשוב להגיד שגם את זה יש, אופציה שמיידית הילד לא יכול ל - - -
יעקב מרגי: סליחה, חברות הכנסת.
יעקב מרגי: רבותי אם אני רוצה מעבר לתכניות הסברה שנעשות וצריך שייעשו, והנה אני אומר לכם, אני לא יודע איפה תכניסו את זה, באיזו שעה.
יעקב מרגי: כבר נמאס לי לדבר על שעת כישורי חיים כגב הגמל.
יפעת שאשא ביטון: כן, הכל נכנס בה.
יעקב מרגי: לא רוצה לומר את זה, כולבויניק.
יעקב מרגי: לא רוצה, אבל תאמינו לי, כל מי שמכיר את מערכת החינוך יודע את שעות הפחת.
יעקב מרגי: בשעות פחת האלה, במקום שתבואו מחר בתשע, המורה בחופשת לידה, עוד לא הבאנו מחליפה, אז שייקחו וינצלו את השעה הזו למשהו שבית הספר לוקה בו או משהו כזה או שתתנו איזה סל, תחייבו מנהלי בתי ספר שכל רבעון, כל שלשון, כל חציון יסמנו V, שעשו זאת.
יעקב מרגי: תפתחו ראש גדול בקטע הזה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני אדרוש את זה.
יעקב מרגי: אני בסיכום שלי אדרוש לייצר את המנגנון הזה, המהיר, את הבירור הראשוני.
יעקב מרגי: כשבבירור הראשוני תהיינה סמכויות, כשזה בקיצון, עד למסקנה סופית.
יעקב מרגי: יהיו כלים.
יעקב מרגי: תהיה הרתעה.
יעקב מרגי: אני לא מקנא במורה שחווה אלימות ולמחרת התלמיד מחייך לו בבית הספר.
יעקב מרגי: אני לא מקנא.
יפעת שאשא ביטון: זה בלתי נסבל.
יעקב מרגי: אני לא מקנא במנהלת בית ספר.
יעקב מרגי: רגע, מה אמרו לכם שאני עכשיו ירדתי מאיזה חוצן?
יפעת שאשא ביטון: אבל זה אומר שזה מחייב התנהגות ופעולה.
יפעת שאשא ביטון: הפעולה תרתיע, לא השיח בכיתות.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נדע להתנהג נכון כשזה קורה, זה לבד כבר יעשה את העבודה.
יעקב מרגי: רבותי, האלימות יש לה גוונים רבים והאלימות של היום, אני אומר להם בכנות, כהורה היום, אבל את יודעת, לכולנו יש את התלמיד, הוא לא נעלם לנו.
יעקב מרגי: בקופסא האחורית כולנו תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: גם את התלמיד, גם את המורה.
יעקב מרגי: אני אומר לך כהורה, שהיום ילד שהולך לבית הספר, ההורה צריך להיות בחרדות.
יעקב מרגי: החברה שלנו, הסגנון.
יעקב מרגי: בכל מקרה אני לא רוצה לפתח את כל הרשימה של האפשרויות.
יעקב מרגי: לכן אני אומר שהמענים האלה חייבים להשתדרג ביחד.
יעקב מרגי: התחושה הזו שיפעת מדברת עליה, תחושות שהמורים מדברים עליהן ותחושות שגם ההורים מדברים עליהן.
יעקב מרגי: כי יש אלימות כזו, יש אלימות כלפי מורים, יש אלימות של מורה כלפי תלמיד ויש אלימות של הורים כלפי המערכת.
יעקב מרגי: יש אלימות בין תלמיד לתלמיד.
יעקב מרגי: צריכה להיות משנה כתובה ועם מסלול שיודע למיין את החומרות ואת הטיפול.
יעקב מרגי: אני אומר לכם כבן אדם שדורש כל הזמן שלא תהיה אצבע קלה על ההדק, אני אומר לכם במצבים שהמערכת כן חושבת שהילד הזה ביומיים שלושה לא צריך להיות בבית הספר, זה לא ביג דיל.
יעקב מרגי: כי ההורה, כשהוא רוצה לנסוע לבורגס, הוא לוקח אותו שלושה ימים.
יעקב מרגי: זה לא ביג דיל.
יעקב מרגי: בואו, לא נהיה צבועים.
יעקב מרגי: לא נהיה צדקנים וחסדנים.
יעקב מרגי: אבל שמישהו יכתוב את המשנה הזו.
יעקב מרגי: אני כן רוצה לבקר את המערכת, כן רוצה לבקר את ההורים, כן רוצה לבקר את המשרד.
יפעת שאשא ביטון: גם את הארגונים.
יעקב מרגי: וגם את הארגונים, ודאי.
יעקב מרגי: אבל אני לא יכול לבקר היום, כשיש לי תיאוריות.
יעקב מרגי: לא יכול לומר.
יעקב מרגי: אני לא יכול להצביע ואני אדרוש זאת בסיכום הדיון.
יעקב מרגי: יפה, אני רוצה לנעול את הדיון.
<יפה בן דוד: טוב.
<יפה בן דוד: קודם כל שמעתי את הצעתה של נציגת משרד המשפטים ואנחנו באמת דורשים לקיים דיון בנושא הזה, כדי לבחון דרכים להחמיר את הענישה של מקרי האלימות כלפי ציבור עובדי ההוראה.
<יפה בן דוד: אני רוצה לומר בצורה חד משמעית, אנחנו מגלים אפס סובלנות לאלימות.
<יפה בן דוד: ואם יש מקרים שהם בודדים, בסדר?
<יפה בן דוד: אני פה עכשיו לוקחת כמה שרצו לקחת את הדיון לשם – מקרים בודדים של עובדי הוראה, שכפי שאומרים שהם התנהגו באלימות, אי אפשר לקחת את היוצאים מן הכלל ולקחת אותם לכלל.
<יפה בן דוד: אבל בד בבד, כשם שדורשים ואני אומרת כמי שעומדת בהסתדרות המורים, אני בוודאי ובוודאי לא רוצה, גם אם הוא קטן, הוא מינורי, עובד הוראה אלים במערכת.
<יפה בן דוד: כשם שאני לא רוצה גם מורים לא טובים במערכת.
<יפה בן דוד: וכשם שדורשים הוצאתו של עובד הוראה מהמערכת, אנחנו גם דורשים שבדיוק יתנהגו כלפי תלמיד שמגלה אלימות כלפי עובד הוראה.
יעקב מרגי: או הורים.
יעקב מרגי: אני חושב שאמרתי זאת באומץ, ביושר.
<קריאה: ניתן להורה כל יום להגיע בשעת אפס.
<יפה בן דוד: ואני רוצה להגיד עוד דבר.
<יפה בן דוד: תראו, עם כל היופי של התכניות ותכניות ותכניות, אנחנו נמצאים רק בתכניות.
<יפה בן דוד: אנחנו דורשים מעשים תכלס.
<יפה בן דוד: קצה נפשנו בתכניות.
<יפה בן דוד: באמת, בהסברה ובכל הדברים ובכל המילים היפות.
<יפה בן דוד: אין מספיק נתונים, כי רבים גם לא מתלוננים.
<יפה בן דוד: רבים גם לא ניגשים למשטרה, כי אין גיבוי לצערנו.
<יפה בן דוד: יש גם מעין השתקה.
<יפה בן דוד: למה?
<יפה בן דוד: כי ברגע שמתלוננים, יש לחץ.
<יפה בן דוד: אתם לא יודעים כמה לחץ של המערכת כלפי ציבור עובדי הוראה וכלפי מנהל בית הספר, שלא יעצימו את הנושא הזה של אלימות.
יפעת שאשא ביטון: גם על הורים.
<יפה בן דוד: אתם יודעים, וההורים.
<יפה בן דוד: אנחנו לא צריכים ל - - - על זה.
לאה פדידה: לאף אחד לא נוח לדבר על אלימות.
<יפה בן דוד: ולכן אין ספק שזה פגע רע בחברה וזה מגיע לפתחם של בתי הספר וכולנו צריכים לתת יד.
<יפה בן דוד: אני מחזקת את מה שאתה אמרת, יושב ראש הוועדה.
<יפה בן דוד: זה פשוט צריך להיות מנגנון שקאט – קורה מקרה, מיד טיפול.
<יפה בן דוד: לא לשבת עכשיו בואו נשב, בואו נדון, בוא נראה מה אנחנו עושים.
<יפה בן דוד: חייב להיות טיפול מיידי.
<יפה בן דוד: חייב להיות גם גיבוי.
<יפה בן דוד: תראו, היום יושבים פה גם מנהלים.
<יפה בן דוד: אין למנהלים כלים היום להתמודד עם מקרים של אלימות.
<יפה בן דוד: חד משמעית אני אומרת את זה.
<יפה בן דוד: אף אחד לא מגבה אותם, אף אחד לא נותן להם את הכלים.
<יפה בן דוד: להרחיק תלמיד לשלושה ימים, ארבעה ימים, זה טיפול קוסמטי.
<יפה בן דוד: אנחנו רוצים טיפול שורש בבעיה הזאת.
<יפה בן דוד: אני שוב חוזרת ואומרת, אנחנו כהסתדרות המורים לא נאפשר את המצב הזה כפי שהוא.
<יפה בן דוד: גם אם צריך, אנחנו נדרוש ונעגן את זה בחקיקה.
<יפה בן דוד: ואני שוב אומרת, הדבר היחידי, תראו מה אנחנו יכולים לטפל, זה רק השבתה.
<יפה בן דוד: אך השבתה לא פותרת את הבעיות, לכן אני באמת מבקשת מכבודך שתצא פה אמירה באמת חדה, כדי שפשוט נמגר את התופעה הזאת, שנמצאת בבתי הספר.
<יפה בן דוד: תודה.
יעקב מרגי: תלמידה נוספת, שחר סויסה.
<שחר סויסה: אז קוראים לי שחר סויסה.
<שחר סויסה: אני מתחנכת בפנימיית עין כרמית ואני לומדת גם בבית הספר החקלאי.
<שחר סויסה: רציתי להעלות פה נקודה שגם חוויתי באופן אישי וגם משהו שככה לא נראה לי שממש התעסקו פה.
<שחר סויסה: כל העניין הזה של ההרתעה של התלמידים.
<שחר סויסה: אני בתור תלמידה, כאילו איך אני עכשיו יודעת שתהיה לי איזו שהיא סנקציה על זה שאני ארים יד על מורה, אם אני אאיים על מורה.
<שחר סויסה: אני אישית לא חושבת שאני מרגישה עד כדי כך - - -
יעקב מרגי: את לא מורתעת.
<שחר סויסה: כן.
<שחר סויסה: אני יכולה להגיד שאני מרגישה שלא יקרה לי שום דבר אם אני ארים יד על מורה.
<שחר סויסה: מערד ואני בפנימייה בעין כרם.
יעקב מרגי: אתם רואים, רק בנגב יש אנשים כאלה.
יעקב מרגי: רק בנגב.
<שחר סויסה: באמת אני יכולה להגיד לך, לכולכם בעצם, שאני יודעת שגם אם עכשיו יקרה לי מקרה אלימות בבית הספר, הדבר הכי גדול שיעשו לאותו תלמיד זה בעצם להשעות אותו וגם אני לא חושבת – בואו נדבר באמת – השעיה זה מתנה.
<שחר סויסה: זה פרס.
<שחר סויסה: זה לא באמת משהו - - -
<קריאה: והוא פוגש אותך אחרי צהריים בשכונה.
<שחר סויסה: נכון.
<שחר סויסה: וגם כל העניין הזה בין מורים, בין מורה לתלמיד.
<שחר סויסה: אני לא חושבת שיקרה לי משהו עד כדי כך גדול שבגללו אני לא אאיים על מורה ובגללו אני לא אבוא וארים עליו יד.
<שחר סויסה: כאילו, סליחה שאני כזאת מוקצנת, אבל זה באמת מה שאני חושבת.
יעקב מרגי: לא, לא, חייבים.
יעקב מרגי: אני מודה לכם, בית הכרם, שישבתם כל הדיון.
<שחר סויסה: עין כרם.
יעקב מרגי: עין כרם, סליחה.
יעקב מרגי: כל הכבוד שישבתם כל הדיון.
יעקב מרגי: בדרך כלל תלמידים באים, יושבים 10 דקות, הולכים.
יעקב מרגי: עושים סיורים עם מדריכים.
יעקב מרגי: והנה, ישבת, שמעת מההתחלה וראיתי שפנו אלייך ולא רצית.
<שחר סויסה: כן, לא ממש קלטתי.
יעקב מרגי: קלטתי.
יעקב מרגי: אז לכן אני אומר לך זו תרומה לדיון.
יעקב מרגי: מה שהיה קשה לנו לומר, כל אחד, את באת ואמרת לנו - - -
יפעת שאשא ביטון: הילדים יודעים להגיד את הדברים.
<קריאה: את הפשטות.
יעקב מרגי: תלמידה שאומרת שהיא לא מרגישה מורתעת, כי היא יודעת שמקסימום יהיה בירור משמעתי, איזו הרחקה.
<שחר סויסה: אני בסופו של דבר עשיתי מה שעשיתי, בואו נגיד את זה ככה.
<שחר סויסה: כי אם בסופו של דבר אני ארצה להרים יד על מורה, אני עשיתי את שלי - - -
יעקב מרגי: אל תעשי את זה.
<שחר סויסה: לא, ברור.
<שחר סויסה: אבל כאילו אם אני ארצה לעשות את זה, בסופו של דבר - - -
יעקב מרגי: אם ייצא לך לעשות את זה.
<שחר סויסה: כן, אני יודעת שאם אני אעשה את זה - - -
יעקב מרגי: מה את רוצה להיות כשתהיי גדולה?
<שחר סויסה: אני לא יודעת עדיין.
יעקב מרגי: אתם ישרים, כנים.
<גדי יברקן: קוראים לי גדי יברקן, פעיל חברתי.
<גדי יברקן: אני רוצה לדבר על איזו שהיא אלימות מסוג אחר כלפי מורים, שלא עלתה כאן.
<גדי יברקן: לצערי הרב יצא לי לטפל בכמה סוגיות כאלה, כפעיל חברתי שבאו אלי וביקשו את התערבותי.
<גדי יברקן: אלימות של המערכת כלפי מורים שמגנים על תלמידים.
<גדי יברקן: הכרתי מקרה לפני כמה שנים, שמורה פנתה למנהלת, משום שהמנהלת – אני אספר לכם סיפור מצמרר.
יעקב מרגי: אין לנו הרבה זמן, גדי.
יעקב מרגי: אני צריך לנעול את הדיון.
<גדי יברקן: קצר, אני מסיים.
<גדי יברקן: זה דוגמא.
<גדי יברקן: שהמנהלת החליטה להוריד לכמה תלמידים ציונים ואמרה לכל המורים להוריד להם במגן כדי שהם יכשלו.
<גדי יברקן: והמורה הזאת הלכה והתלוננה למנהלת והמנהלת התחילה להתנכל לאותה מורה ואז הצטרפה אליה עוד מורה.
<גדי יברקן: פנו אלי, הגענו למפקח.
<גדי יברקן: תוך חצי שנה המורה הזאת הייתה מחוץ לבית הספר.
<גדי יברקן: המנהלת הוציאה את המורה.
<גדי יברקן: הגענו עד לרמה של שר החינוך אישית עם אותה מורה.
<גדי יברקן: הצטרפו אלינו שתי מורות ורק אחרי שנה המורה הזאת חזרה, רק כששר החינוך הרים טלפון לאותו ראש עיר ואז המורה חזרה והעיפו את המנהלת.
יעקב מרגי: שוב, זה עוד מקרה שלא יכול להעיד על הכלל.
יעקב מרגי: זה יכול להיות פה ושם, אבל תודה.
יעקב מרגי: גם הפן הזה מוכר לנו.
יעקב מרגי: בבקשה, אחרונת הדוברים לפני הסיכום.
יפעת שאשא ביטון: התעמרות במורים זה גם נושא כואב.
<בליינש מקונן: קוראים לי בליינש מקונן, מפקחת בכפר הנוער קדמה וגם בעוד כפרי נוער שלנו.
<בליינש מקונן: תראו, אני ישבתי פה ובאמת אני חייבת לומר שמאד שמחתי.
<בליינש מקונן: וכשתוארו פה דברים, כיועצת חינוכית בשטח, צצו לי מקרים שהיו.
יעקב מרגי: השתתפת בדיונים פה כמה פעמים.
<בליינש מקונן: נכון.
<בליינש מקונן: יש לך זיכרון.
<בליינש מקונן: צצו לי מקרים, כולל מורות בכיתה א', שילד בכיתה א' מושך בשיער של הילדה, משפיל אותה ולמחרת היא צריכה להגיע לבית הספר והורה בגאווה גדולה, תופס את הידיים של הילד ומביא אותו לבית הספר.
יעקב מרגי: יש גם מקרה שההורה מחזיק לו את היד ואומר לו תרביץ לו חזרה.
<בליינש מקונן: אז פה אלימות היא נכונה לכאן ולכאן.
<בליינש מקונן: גם לתלמידים שלנו חלצתי נעליים כדי לרוץ ול- - -.
<בליינש מקונן: האלימות היא אפס סבלנות.
<בליינש מקונן: ילד או חניך אלים – זה באמת קו אדום אצלנו, לפחות בכפרים שלנו, כולל בקדמה.
<בליינש מקונן: אותו חניך שנהג באלימות כבר מורחק, אחרי שעשינו תהליכים רבים, למרות שקדמה הוא באמת חניכים לא כאלה, אבל הרחקנו אותו.
<בליינש מקונן: כי אין לנו סבלנות לאלימות הזאת.
<בליינש מקונן: באופן כללי אני רוצה להדגיש שני דברים.
<בליינש מקונן: אלף, איך אנחנו באמת נותנים כלים להתמודדות היום יומית, הקשה לאנשי חינוך, למדריכים שלא כל כך ציינו אותם, שלא תמיד יש להם את הכלים הנכונים.
<בליינש מקונן: איך אנחנו נותנים לאותו מורה, או מדריך או מחנך, שיהיה עם תעצומות נפש בהתמודדות היום יומית שלו.
<בליינש מקונן: ולהגיד רגע, אם החניך מאיים עלי או מביא אותי לקצה, שעומד מולי ממש, עומד מולי ואומר אני רוצה לראות אותך, מה תעשה לי?
<בליינש מקונן: ועד כמה הוא אומר וואלה, אין אלוהים בוחן את הסבלנות שלי.
<בליינש מקונן: צריך לספור עד 10.
יעקב מרגי: אני מכיר הורים שאומרים אותו דבר.
יעקב מרגי: הורים, לא מורים.
<בליינש מקונן: נכון, אוקיי.
<בליינש מקונן: בצד השני גם התלמידים שלנו צריכים להיות מוגנים בצורה אחת.
<בליינש מקונן: אז אחד אנחנו עובדים על איך אנחנו מדייקים את הקליפה שלנו, איך אנחנו נותנים להם כלים.
<בליינש מקונן: איך אנחנו נותנים להם הדרכה, כדי קצת להכיל את המוכל, כמו שאנחנו אומרים בייעוץ.
<בליינש מקונן: מערכת החינוך באמת נותנת כלים ביום יום כדי שהמורים שלנו והמדריכים שלנו יתמודדו מול הקושי היומיומי שלהם.
<בליינש מקונן: לצד זה אנחנו גם צריכים באמת להביא איזו שהיא אמרה, אכיפה חד משמעית שתוכל לתת מענה במקום ובאותו רגע, למען יראו וייראו.
<גדי יברקן: דרך אגב, הסתדרות המורים באותה פרשייה של המורות, לא רק שלא טיפלתם, קיבלנו תשובה ממש כואבת.
יעקב מרגי: גדי, תודה.
<יפה בן דוד: אני לא יודעת על המקרה.
יעקב מרגי: את לא יכולה להתייחס למקרה.
יעקב מרגי: תרצה, תשלח לה - - -
<גדי יברקן: יפה- - -
יעקב מרגי: סליחה אדוני, סליחה.
יעקב מרגי: רבותי, הוועדה מודה לחברי הכנסת, לאורחים ולבית הספר עין כרם על תרומתכם לדיון.
יעקב מרגי: תופעת האלימות הבית ספרית היא אחת התופעות המרכזיות העומדות על סדר היום של הוועדה.
יעקב מרגי: הוועדה מודאגת ורואה בחומרה את מגמת העלייה בתופעת האלימות הבית ספרית בחברה הערבית בפרט ואת העלייה בחומרת התלונות בסוגית האלימות בכלל המערכת החינוך.
יעקב מרגי: הוועדה רואה בתופעת האלימות הבית ספרית, על כל גווניה – פיזית, רגשית, מילולית, חברתית, כגון השפלה, חרם, קללות, איומים ישירים ועקיפים.
יעקב מרגי: אלימות זו היא פגיעה קשה במערכת החינוך ובאווירה הבית ספרית.
יעקב מרגי: הוועדה מודה למשרד החינוך על כל העשייה בתחום האווירה הבית ספרית.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגיש לוועדה מסמך מקצועי, מפורט, שיתאר את התהליך המיידי לטיפול במקרה של אלימות על כל גווניה ואף לתאר את הכלים שעומדים לרשותו של הצוות החינוך, לרשות התלמיד ולרשות ההורה, במקרה של גילויי תופעת האלימות על כל סוגיה במערכת החינוך.