GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חיים ילין: בבית הספר, ההורים זה משהו אחר.
חיים ילין: בשלב זה אנחנו מתמודדים יותר עם הורים שמתערבים מאשר שהם מעורבים.
חיים ילין: בשלב זה של החיים.
חיים ילין: זה כמו בצבא, הכול דרך "וואטסאפ".
חיים ילין: יש לנו את הדיונים פה.
חיים ילין: ואני רוצה לעשות את ההפרדה.
חיים ילין: אני חושב שאנחנו לא יכולים – מבחינתי ככלכלן וחשב – להמשיך דיון כשאני לא יודע איך ההעמסה נעשית, כשאנחנו לא רואים את הדוחות.
חיים ילין: אנחנו לא מהמבקרים, אבל אנחנו מבקרים, זה התפקיד שלנו.
חיים ילין: אנחנו לא מבקרים את התאגיד כמבקר, אבל התפקיד שלנו כחברי כנסת הוא לבקר את המוסדות.
חיים ילין: ועד שאנחנו לא נקבל את הדוחות האלה, אני לא יודע לאיזו מסקנה אנחנו יכולים להגיע פה.
יעקב מרגי: עוד לא שמענו.
חיים ילין: דבר אחד ברור לי לחלוטין, אי-אפשר להעמיס תקורות בצורה שאף בית ספר לא יכול לשאת.
חיים ילין: דבר אחרון, בהצלחה לערן ולמועצה, שיקימו בית ספר תיכון לתפארת עם מגמה של טבע וגיאוגרפיה וכל מה שהאזור הזה נותן, בלי אפליה, בלי סלקציה, ושיהיה לכם אחוזי בגרות של 80%-75%, כי אלו אחוזי הבגרות המקסימליים שאפשר להגיע אליהם בלי סלקציה.
חיים ילין: ושלא ימכרו לי לוקשים.
חיים ילין: כשמביאים 97% ו-98% - חבר'ה, אני הייתי ראש מועצה, אני מכיר את הנתונים.
חיים ילין: מי שאוהב את הילדים שלו כמו שהוא אוהב את הילדים שגרים במועצה ייתן את הכול בשביל שכולם יצליחו.
חיים ילין: יש רק מקום אחד שאני מכיר שכבר שנים עובדים על זה, הדרוזים בצפון.
חיים ילין: שם זו אידיאולוגיה מהיום הראשון.
חיים ילין: את זה אנחנו צריכים להעתיק.
חיים ילין: יש עוד כמה דברים שאפשר ללמוד מהם כדי לראות איך בלי כסף, כשלפעמים המדינה לא מכירה בהם, הם מצליחים להגיע לרמות חינוך כל כך גבוהות.
יעקב מרגי: וגם זה בהסתייגות, נבדוק את זה אחר-כך.
יעקב מרגי: חברת הכנסת יעל כהן-פארן בבקשה.
יעל כהן-פארן: קודם כל, אני מברכת על הדיון.
יעל כהן-פארן: גילוי נאות, זה חלק מהדברים שרציתי לומר, אני גרתי במדרשת בן גוריון שנה בחיי, בשנת 1999.
יעל כהן-פארן: עליתי לנגב כדי ללמוד לתואר שני.
יעל כהן-פארן: אני מכירה את המקום.
יעל כהן-פארן: אני נסעתי לשם ב-1999 כתלמידה של המכון לחקר המדבר ונדהמתי לגלות ישוב בארץ – וזה מעבר לתיכון – שאז לפחות היה בו את האזור של המדרשה, של בית ספר תיכון וכל מי שעובד בו, חלק אחד, את האוניברסיטה, חלק שני, ועוד שכונה, חלק שלישי.
יעל כהן-פארן: לא היו את כל השכונות החדשות שקמו ב-20-10 שנים האחרונות.
יעל כהן-פארן: התחילו רק לבנות אותן.
יעל כהן-פארן: זה לא היה ישוב – לא היה ועד, לא הייתה נציגות, יש ראש מועצה, אבל זה לא קיבוץ.
יעל כהן-פארן: זה ישוב שהוא לא ישוב, זה ישוב שהוא ישוב של מדרשה.
יעל כהן-פארן: אני לא אכנס, זה היה לפני 20 שנה, אבל שמעתי שם מספיק סיפורים, וגם יש לי שם עוד חברים, של התנהלות שהיא בעייתית מאוד ברמת הפוליטיקה.
יעל כהן-פארן: בסוף זה אנשים.
יעקב מרגי: סליחה, שאלה, הוא סמל מוניציפלי עצמאי?
<ערן דורון: היום כן.
<ערן דורון: מ-2003 זה ישוב עם ועד מקומי, משרד הפנים, הכול.
יעל כהן-פארן: ב-1999 זה לא היה.
יעל כהן-פארן: אחר-כך כשהוא גדל, הוא קיבל את העצמאות.
יעל כהן-פארן: אבל בסופו של דבר, היום ברור לי שזה חלק מהעניין.
יעל כהן-פארן: המדרשה, שהיא בית הספר של התאגיד – הכול קשור בכול.
יעל כהן-פארן: זה לא שאפשר להפריד.
יעל כהן-פארן: וזה שמשרד החינוך לא יודע – אנחנו שומעים פה, תיכף נשמע את משרד החינוך – שיש פה בלגן, יש פה עניינים שמתנהלים לא כמו שבישראל 2017 צריכים להתנהל.
יעל כהן-פארן: וצריך לשים את זה על השולחן.
יעל כהן-פארן: בית הספר הוא מופלא.
יעל כהן-פארן: אני הגעתי לדיון כאן כי אני אוהבת את שדה בוקר, היא חשובה לי, בית הספר הסביבתי, אתם עושים עבודה מדהימה.
יעל כהן-פארן: החינוך הסביבתי, כמו שאמר חבר הכנסת ילין, שכל ילדי ישראל יקבלו חינוך כזה, הלוואי.
יעל כהן-פארן: אבל מעבר לחינוך המצוין, אני מסתכלת מנהלתית איך שזה מתנהל – זה לא יכול להיות טוב וזה לא יכול להמשיך טוב.
יעל כהן-פארן: הדברים ששמענו כאן מגברת קורנמל – אני עוד לא שמעתי את הסיפור שלכם, ואני בשוק.
יעל כהן-פארן: איך אפשר לדרוש ממשפחה לתת את הילד שלה בפנימייה ב-25,000 שקל בשנה?
יעל כהן-פארן: איזה מן דבר זה?
יעל כהן-פארן: רוצה ללכת לבית ספר, אתה חייב ללכת לפנימייה?
יעל כהן-פארן: לא, אין דבר כזה ולא יכול להיות דבר כזה, בטח אם אתה גר באזור שזה בית הספר שלו.
יעל כהן-פארן: אין מה לעשות, זה בית הספר של רמת הנגב.
יעל כהן-פארן: בסיכומו של דבר, אני חושבת שהוועדה צריכה לקבל תשובות לגבי ההתנהלות הכספית שם.
יעל כהן-פארן: אני חושבת שצריך לחשוב על הדבר ברמה המערכתית.
יעל כהן-פארן: בית הספר צריך להיות שייך למועצה.
יעל כהן-פארן: התאגיד אולי סיים את תפקידו, זה ישוב לתפארת, כמו שנאמר קודם.
יעקב מרגי: את לא בית משפט לקניין.
יעל כהן-פארן: יש כאן משהו, זה חלק מהעניין.
יעל כהן-פארן: נכון שזו לא החלטה שלנו בכנסת, אבל אני אומרת מכאן לתאגיד שאם זה לא ישתנה, אז אני חוששת שאין לכם עתיד.
יעל כהן-פארן: זה הכול.
<קובי בר: את אומרת לי לך הביתה.
יעקב מרגי: סליחה אדוני, אתה רוצה שאני אגיד לך כן?
יעקב מרגי: אתה עוד מעט הולך הביתה מפה, מהדיון.
חיים ילין: את בית הספר אפשר להוציא מהתאגיד.
יעקב מרגי: רבותי, אני סיימתי את השעה שהקציתי.
יעקב מרגי: עוד לא שמעתי את משרד החינוך, ויש לנו אורחים נוספים.
יעקב מרגי: בבקשה גברתי, רצית.
<סיגלה גולדפרב: תודה.
<סיגלה גולדפרב: שמי סיגלה.
<סיגלה גולדפרב: יש לי שלוש בנות שהיו ונמצאות בפנימייה.
<סיגלה גולדפרב: שתיים סיימו כבר, אחת מהן נשארה שנה נוספת כמדריכה, שנת שירות.
<סיגלה גולדפרב: הקטנה עולה ל-י' עכשיו, היא כבר שנה בפנימייה.
<סיגלה גולדפרב: אני מרגישה שיש לי ראיה עמוקה ורחבה של המקום הזה.
<סיגלה גולדפרב: אני הדרכתי את מחזור י"ד לפני 28 שנים, ובכלל, לבי כרוך אחרי המועצה האזורית רמת הנגב.
<סיגלה גולדפרב: כשעמדתי להתגייס חיפשתי בכל הארץ גרעין שמקים ישוב, והגעתי לגרעין א' בדיר מלגה.
<סיגלה גולדפרב: הייתי כמה שנים שם.
<סיגלה גולדפרב: הצעתי את השם כמהין, הייתי באזרוח של ניצנה ב', נשארתי אחרי הצבא, ומשם עברתי - - -
יעקב מרגי: זכיתי כשר לתמוך ביישוב הזה.
<סיגלה גולדפרב: גם ישוב מקסים.
<סיגלה גולדפרב: יש לי רקע במקום.
<סיגלה גולדפרב: החיים הובילו אותי לכך שאני גרה ברמת גן.
<סיגלה גולדפרב: אנחנו גרים ברמת גן.
<סיגלה גולדפרב: שלושתן הגיעו לתיכון בשדה בוקר בגלל מה שהוא נותן, בגלל בני הנוער, הבחורים והבחורות שיוצאים משם.
<סיגלה גולדפרב: אני חייבת להגיד על זה מילה כי נאמרו פה הרבה דברים, גם על כספים וגם על כל מיני דברים שאני לא מכירה ולא מבינה בהם מספיק.
<סיגלה גולדפרב: הנוער שמסיים י"ב בתיכון הזה הוא נוער שאני לא אהסס להגיד הוא מלח הארץ.
<סיגלה גולדפרב: אלו חבר'ה ציונים אוהבי הארץ, אוהבי טיולים בארץ, ש-70% מהם הולכים לשנת שירות.
<סיגלה גולדפרב: רבים מהם מתגייסים לצבא ליחידות קרביות.
<סיגלה גולדפרב: זה מן מפעל - - -
יעקב מרגי: ולכן למה את מצפה מהם?
<סיגלה גולדפרב: ולכן אני מצפה שיהיו מספיק אנשים שאכפת להם וחשוב להם לשמור על המקום הזה.
יעקב מרגי: את מכירה את האמרה שטנגו רוקדים -?
<סיגלה גולדפרב: נכון, אני כאימא של פנימיסטית יכולה להגיד איך אני רואה את זה בפרספקטיבה - - -
יעקב מרגי: אם לא נשלב ידיים כל מי שיושב פה סביב השולחן כדי לתת את המענה הכי טוב והכי נכון, זה לא ייגמר.
<סיגלה גולדפרב: חשוב לי להגיד שבית ספר לחינוך סביבתי לא יכול להרשות לעצמו לקרוא ככה לעצמו אם הוא מתנתק מהסביבה שלו.
<סיגלה גולדפרב: סביבה, לפני שהיא טבע, נופים, חי וצומח ולמידה עליהם בכל הארץ, היא קודם כל האנשים שבקרבם אתה חי.
<סיגלה גולדפרב: בית הספר הזה חייב להמשיך בקשרים ובשילוב שלו בתוך המדרשה ובתוך המועצה בכלל.
<סיגלה גולדפרב: לגבי המדרשניקים, שזה הנושא העיקרי כאן, החשיבה צריכה להיות איך אני יכול לתמחר את זה שהם יממנו חלק מהעלויות שעולים לנו המדריכים, הסדנאות, השטח, הדברים הנוספים.
יעקב מרגי: יודעים לעשות את זה.
יעקב מרגי: יש אנשי מקצוע שיודעים לעשות את זה טוב.
<סיגלה גולדפרב: ועדיין שיהיה להם מספיק כדאי, אטרקטיבי ואפשרי לשלוח את הילדים לבית הספר הזה.
<סיגלה גולדפרב: מי שגר במדרשה צריך מראש לקבל איזושהי הנחה.
<סיגלה גולדפרב: אני לא נכנסת לפוליטיקה – זה יכול להיות שמשולב עם המועצה האזורית, אבל אין ספק שבית ספר שמתנתק מהמקום שמזרים לו את הדם והחמצן, המקום שבתוכו הוא חי, הוא נידון להכחדה.
<סיגלה גולדפרב: לשם זה הולך.
<סיגלה גולדפרב: אני ראיתי מכתב שמנכ"ל המדרשה שלח אתמול לכל תושבי המועצה.
<סיגלה גולדפרב: ובמכתב הזה יש סעיף שאם מסתכלים רק על הסעיף הזה, בית הספר הזה בדרך לאבדון.
<סיגלה גולדפרב: בסעיף הזה כתוב: החל מעוד שנה לא יהיו מדרשניקים בבית הספר.
יעקב מרגי: מה זה מדרשניקים?
יעקב מרגי: מי אלה המדרשניקים?
<ערן דורון: תושבי היישוב.
<קריאה: ילדי המדרשה.
יעקב מרגי: המועצה האזורית.
יעקב מרגי: היישוב והמועצה האזורית.
<סיגלה גולדפרב: אלה שרוצים שישלמו 8,000 שקל.
<סיגלה גולדפרב: אני כאימא לפנימיסטיות - - -
<אורי דיסטניק: סיגלה, אני ציטטתי את מה שאמרה המועצה.
<אורי דיסטניק: זו לא אמירה שלי.
<סיגלה גולדפרב: אני רוצה להגיד שכל הגורמים שנוגעים בדבר צריכים להתייחס אל הדבר הזה - - -
יעקב מרגי: כשאת אומרת סביבה וטבע, זה חייב להיות צמוד לצריף?
יעקב מרגי: על איזה ג'בלאה בתחומי המועצה האזורית, שהנוף המדברי עדיין קיים והשמש של הנגב עדיין קיימת.
<סיגלה גולדפרב: יש איזשהו קסם בתיכון המסוים הזה, שנמצא על צוק צין, שמשלב את המדבר והנופים יחד עם היישוב והאנשים שבו.
<סיגלה גולדפרב: הבנות שלי תמיד מוצאות להן משפחות מאמצות לערב שישי.
<סיגלה גולדפרב: כמו שהיא אמרה, אני אוהבת את המקום שם, את התיכון שם, יש לו איכויות מדהימות שאסור לנו לוותר עליהן, זה יהיה פשוט עצוב.
<סיגלה גולדפרב: בית הספר הזה מוציא מאות בני נוער שהופכים להיות אנשים פעילים בחברה.
<סיגלה גולדפרב: אני מהפנימיסטים, בניגוד למה שאמרתם, ואני חושבת שהם הרוב.
<סיגלה גולדפרב: אין לי שום בעיה עם זה שתושבי רמת הנגב ישלמו פחות לפנימייה, ותושבי המדרשה ישלמו עוד הרבה הרבה פחות, כי הם לא פנימיסטים.
<סיגלה גולדפרב: זה צריך להיות ככה.
יעקב מרגי: אין לי בעיה, רק מי שלא רוצה להיות פנימיסט, שלא יכריחו אותו.
יעקב מרגי: אדוני, בקצרה.
<נפתלי לזרוביץ: שמי נפתלי, ואני עובד באוניברסיטת בן גוריון.
<נפתלי לזרוביץ: אוניברסיטת בן גוריון היא אוניברסיטה גדולה שנמצאת בבאר שבע, אבל יש לה שני קמפוסים – אחד באילת ואחד בשדה בוקר, במדרשת בן גוריון, הוא נקרא קמפוס שדה בוקר.
<נפתלי לזרוביץ: נמצאים שם כ-90 חוקרים, עוד 300 סטודנטים, ועוד 100 - - -
יעקב מרגי: זה מה שהיה פעם המכון לחקר הנגב?
<נפתלי לזרוביץ: היום זה נקרא המכונים לחקר המדבר, כ-500 אנשים – 300 סטודנטים, 100 חוקרים, ועוד אנשי מנהלה ואנשים טכניים שנמצאים שם.
<נפתלי לזרוביץ: חלקם גרים בתוך מדרשת בן גוריון במועצה האזורית רמת הנגב.
<נפתלי לזרוביץ: כיום יש 20 הורים שיש להם ילדים בתיכון, ואני מייצג אותם.
<נפתלי לזרוביץ: אני גם בוועד ההורים, וגם לי יש ילדים בתיכון.
<נפתלי לזרוביץ: היום תאגיד מדרשת שדה בוקר הוא חברה לתועלת הציבור, הוקמה כחל"צ, הפסיקה להיות קשורה לציבור, היא נמצאת במדרשת בן גוריון, ויש המון בעיות.
<נפתלי לזרוביץ: אנחנו רואים שהדירקטוריון של התאגיד לא נמצא פה, ויש נתק - - -
<קריאה: לא, הוא נמצא.
<קובי בר: הנה, הוא חבר דירקטוריון.
<נפתלי לזרוביץ: סליחה, יש חבר דירקטוריון אחד.
<נפתלי לזרוביץ: נציג העובדים בדירקטוריון נמצא.
<נפתלי לזרוביץ: אנחנו כתושבי המקום לא יודעים מי הדירקטוריון שמנהל את החברה הזאת, וזה בעייתי מאוד.
<נפתלי לזרוביץ: אין לנו אף נציג בדירקטוריון, וטוב שיהיה כזה.
<נפתלי לזרוביץ: אני רק רוצה להדגים כמה המדרשה הפכה להיות חברה בדלנית.
יעקב מרגי: תגנוז את זה.
יעקב מרגי: לא יהיה נציג עובדים באף דירקטוריון.
יעקב מרגי: לא נותנים את זה.
<נפתלי לזרוביץ: בסדר.
<נפתלי לזרוביץ: לעומת האוניברסיטה, שמנסה לחבק את האנשים שגרים ביישוב, מה שקרה – אני אתן דוגמה קטנה מהקיץ האחרון.
<נפתלי לזרוביץ: אנחנו מביאים חוקרים מחו"ל שיבואו להיות חוקרים במדרשת בן גוריון ויעבדו באוניברסיטה.
<נפתלי לזרוביץ: כמובן, אני תמיד מראה להם את בית הספר היסודי ואת בית הספר התיכון, כמה זה טוב וכמה כדאי להם להגיע.
<נפתלי לזרוביץ: בקיץ אותה גברת בארצות-הברית שולחת מייל להנהלת בית הספר ואומרת התקבלנו, ואנחנו רוצים להגיע.
<נפתלי לזרוביץ: אבל אומרים לה: לא, הילדה שלכם לא יודעת טוב עברית, אז לא נוכל לקבל אותה.
<נפתלי לזרוביץ: היא אומרת להם: אבל אני אגור במדרשה, אתם חייבים לקבל אותי.
<נפתלי לזרוביץ: לא.
<נפתלי לזרוביץ: עד הרגע האחרון כמעט לא קיבלו אותה.
<נפתלי לזרוביץ: תחשוב על זה, אנחנו מנסים להביא את מיטב החוקרים מחו"ל, אבל לא מקבלים אותם ועושים להם מיונים.
<נפתלי לזרוביץ: בסוף היא התקבלה כי המועצה לחצה מאוד.
יעקב מרגי: אני נתתי בפזרנות את הזמן כדי לשים את הבעיות על השולחן.
יעקב מרגי: משרד החינוך, אפשר ללכת לאיבוד בדיון כזה.
יעקב מרגי: אפשר ללכת לאיבוד בדיון כזה כי הבעיה פה מורכבת מכמה דברים.
יעקב מרגי: אני אעזוב את סוגית התל"ן כי זה דיון בפני עצמו במכלול הבעיות שלנו עם התל"נים.
יעקב מרגי: במנותק מהדיון הזה אני צריך לקבל הסברים איך נקבע הסכום אם לא נבדקה האפשרות של משק סגור, שאחד התנאים שזה יהיה אך ורק לטובת אותן תכניות לימודים.
יעקב מרגי: אבל זה בלי שום קשר.
יעקב מרגי: זו ועדת החינוך, התרבות והספורט.
יעקב מרגי: זו לא ועדת הכלכלה שדנה בתיירות, זו לא ועדת החוץ והביטחון שמטפלת במכינות הקדם צבאיות.
יעקב מרגי: אני רוצה לטפל במה שקשור בחינוך.
יעקב מרגי: כרגע לנגד עיני, התאגיד.
יעקב מרגי: שיבוא החשב הכללי – בעיה של החשב הכללי איך הוא מאפשר דברים כאלה, משרד המשפטים, מי שיבדוק את הסוגיות, מה שהיה פעם, אם זה עדיין אקטואלי.
יעקב מרגי: משרד החינוך והתיכון – זה מה שמעניין אותי, בית הספר שנמצא במדרשה.
יעקב מרגי: היסודי או החטיבה הם של המועצה?
<ערן דורון: הם של המועצה.
יעקב מרגי: אנחנו מדברים כרגע רק על בית הספר התיכון.
<קריאה: היה פעם של התאגיד.
<ערן דורון: היה פעם, הוצאנו אותו.
<קובי בר: לא הוצאת אותו, חטפו אותו.
יעקב מרגי: כנראה שזה היה דבר טוב, חכם.
<קובי בר: אני לא מתווכח אם טוב או לא טוב.
יעקב מרגי: אל תעלה על מוקשים.
<קריאה: - - - של המיצ"ב שם, אז תבינו למה - - -
יעקב מרגי: המיצ"ב לא תכלית הכול.
יעקב מרגי: אתה מדבר על המיצ"ב?
יעקב מרגי: יום אחרי שמסיימים י"ב עושים מיצ"ב תלמידי ישראל, זה הדבר הכי נכון שצריך לעשות.
יעקב מרגי: בית הספר התיכון, ברגע שמשרד החינוך מכיר בו, נותן לו סמל מוסד, אני רוצה לשמוע – יש לו זכות קיום או שאין לו זכות קיום?
יעקב מרגי: אם אין לו זכות קיום, שייאמר כאן.
יעקב מרגי: יש לו זכות קיום, צריך לממן אותו.
יעקב מרגי: איך מממנים אותו ואיך מוודאים שהוא עומד על רגליו.
יעקב מרגי: אנחנו לא נוכל להרשות לעצמנו בכל חודשיים-שלושה – ואומרים לכם, מנכ"ל התאגיד אמר לכם – אתה מנכ"ל התאגיד?
<אורי דיסטניק: של כל המדרשה.
יעקב מרגי: מנכ"ל המדרשה אומר יכול להיות שעכשיו יש לנו גב כלכלי חודש-חודשיים-שלושה, לא יודע כמה, אבל זה לא יחזיק לעולמי עד, אפילו לא לטווח הארוך.
יעקב מרגי: אני מבין שזה בטווח הקצר.
<אורי דיסטניק: נכון.
יעקב מרגי: אני רוצה לדעת מה קורה, מה התכניות שלכם?
יעקב מרגי: מה התכניות לגבי בקרה, פיקוח, רישוי?
יעקב מרגי: כל מה ששמעתם פה.
יעקב מרגי: יש לנו פה ייעוץ משפטי, יש לנו פה אגף פיקוח ובקרה.
יעקב מרגי: האגפים צריכים לתת לנו הסברים.
יעקב מרגי: תבחרו לכם מי הדוברת ובאיזה נושא.
<עירית בירן: אני עירית בירן, אני סגנית מנהל המינהל הפדגוגי.
<עירית בירן: הייתי כאן בדיון בחודש מרץ עם המנכ"לית - - -
יעקב מרגי: התעסקנו רק עם בלון חמצן.
<עירית בירן: קיבלנו אישור לעבודה עד סוף יוני במטרה להתחיל לבנות תכנית הבראה.
<עירית בירן: התנהלנו מול ההנהלה של המדרשה, ואורי המנכ"ל יושב כאן.
<עירית בירן: בהתחלה הם ממש התכחשו לזה שצריך להיכנס לתכנית הבראה.
<עירית בירן: אחד המהלכים שעשינו, הכנסנו רואה חשבון שבדק את כל התחומים.
<עירית בירן: אני מסכימה שאין שם לגמרי מרכזי רווח של כל אחת ואחת מהיחידות.
<עירית בירן: יש נושאים שהם עוד לא לגמרי סגורים, אבל כן יש ידיעה ברורה איפה יש גלישה מהתקציב שהם מתוקצבים ואיפה הם צריכים תוספת תקציבים.
<עירית בירן: היום הדברים הם על השולחן וצריך לטפל בהם.
יעקב מרגי: לא ברורים עדיין.
<עירית בירן: הם ברורים, צריך הסכמה לתכנית הבראה וייעול.
יעקב מרגי: רגע, עזבי הסכמה.
יעקב מרגי: כשאני שואל אותך אם הם ברורים, את יודעת לומר לי היום בוודאות מה שנאמר פה על-ידי הדוברים, שתקציבי חינוך הן מהמדינה, הן מהרשות המקומית, אם יש, והן מההורים זולגים לדברים שהם לא חינוך?
<עירית בירן: אני רוצה להגיד הפוך, שהילדים מקבלים מעבר למה שילדים אחרים במדינת ישראל שמקבלים בגלל ההסדר הזה שהמדינה לאורך כל השנים נתנה - - -
יעקב מרגי: לא זה לא מה ששאלתי.
<עירית בירן: בית הספר נותן לילדים בתקציב מעל 200 שעות פרונטליות יותר מאשר בית ספר רגיל.
יעקב מרגי: אני שאלתי שאלה אחרת.
<עירית בירן: ואותו דבר בפנימייה.
יעקב מרגי: האם ידוע לכם, אחרי שהכנסתם רואה חשבון, שכספים שמיועדים לחינוך בלבד, לתכנית הלימודים של התיכון – תני לי לסיים, שלא תחזרי על תשובה שלא לעניין.
יעקב מרגי: שואל כעניין, משיב כהלכה.
יעקב מרגי: כספים שבאים ממקורות של המדינה – הן בצורת שעות, הן תקציב, הן מועצה אזורית והן מההורים – שזולגים לדברים שלא קשורים לחוק חינוך חובה חינם.
<עירית בירן: התקציב התוספתי, ההתקשרות שלנו מול המדרשה, שהיה צריך להיות זרוע ביצוע, זולג גם לדברים אחרים.
<עירית בירן: הכסף הזה, 12 מיליון שקל - - -
יעקב מרגי: אבל את קנאית לומר רק התקציב התוספתי.
<עירית בירן: אני לא חושבת שתשלומי ההורים נותנים תשלום כי הם אמורים לכסות את מה שהילד מקבל, והם לא מכסים היום את מה שהילד מקבל.
<עירית בירן: זאת אומרת, תכנית העבודה של ילד בבית הספר, של ילד בפנימייה וילד שמקבל את השעות אחר-הצהריים, כל הכספים של ההורים ושל שכל"ם לא מכסים את כל מה שהוא מקבל.
<עירית בירן: מה שקורה בפועל, הילדים האלה מקבלים שירות תוספתי מהכסף התוספתי שהמדינה נותנת בהתקשרות.
<עירית בירן: זה כסף שאמור היה לתת שירות לכלל ילדי ישראל או כלל מורי ישראל, והוא לא מגיע.
יעקב מרגי: לכם אתם רוצים להפסיק את זה.
<עירית בירן: אנחנו הפסקנו את זה.
<עירית בירן: אנחנו בחודש יוני הפסקנו.
יעקב מרגי: כל אחד מדבר מאיפה שכואב לו.
יעקב מרגי: זה לא מה ששאלתי.
יעקב מרגי: ברור לי שלא קמתם יום אחד, הייתם נדיבים והתחלתם להזרים תקציב חודשי שוטף למדרשת שדה בוקר.
יעקב מרגי: ברור לי שיש גירעון מובנה שהמדינה השלימה אותו, והחליטה המדינה לא לעשות זאת יותר.
יעקב מרגי: אם אני לוקח את התיכון, אני שואל האם התקציב התוספתי של המדינה – אני חוזר פעם שלישית – תשלומי הורים, המועצה האזורית, שמיועדים לתכניות לימודים זולגים למטרות אחרות שלו?
<עירית בירן: רואה החשבון בדק גם את זה.
<רז ארבל: הדוח הזה קיים באיזשהו מקום?
<רז ארבל: אפשר לראות אותו?
יעקב מרגי: את אומרת בוודאות שזה בדוק.
<עירית בירן: בדוק.
<עירית בירן: בדקנו בדיוק לאן הולך כל שקל ושקל שמגיע.
<עירית בירן: ההסתכלות של ניהול המדרשה הייתה שהכסף שמגיע מהמשרד, שאמור היה לשמש כזרוע ביצוע של מדינת ישראל, לתת שירותים נוספים מעבר לילדי הפנימייה וילדי המכינות, לא נותנים אותו לגורמים נוספים.
יעקב מרגי: את יודעת לומר לי בוודאות, למרות שקיבלתי את זה - - -
<עירית בירן: אני יכולה להביא לכם את הדוח.
יעקב מרגי: עכשיו אני ממקד את השאלה שלי, למרות שענית לי לכאורה.
יעקב מרגי: תשלומי הורים על התל"נים באים לידי ביטוי בתכניות לימודים נוספות אחד לאחד במלואם?
<עירית בירן: עד היום הם לא היו מסומנים אחד לאחד, אבל הכסף נמצא שם בתוך ההתחשבנות הכוללת.
<עירית בירן: רואה החשבון ראה את זה גם, אבל בגדול.
<גור רוזנבלט: אתה העברת ביקורת עלינו, על ועדת החריגים, על כך שאנחנו לא עשינו בדיקה כללית של בית הספר עובר לקבלת ההחלטה.
יעקב מרגי: יעמוד לזכותכם, כדי לא לזעזע, ממילא יש גירעונות ואנחנו מעבירים, אבל זה לא יכול לעבוד - - -
<גור רוזנבלט: אני אענה לך על הביקורת, אני אסביר לך מה אנחנו בודקים בוועדת חריגים.
<גור רוזנבלט: כשמגיע אלי מוסד לוועדת חריגים, השאלה שאני שואל את עצמי היא השאלה האם התשלום עומד בקריטריונים שלנו, אם יש סיבה להחריג?
<גור רוזנבלט: השאלה השנייה היא מה התמורה שהתלמיד מקבל עבור הסכום שהוא משלם?
<גור רוזנבלט: יכול להיות שהתלמיד משלם סכום שהוא נכון, אבל אין לו תמורה ואנחנו לא נאשר.
<גור רוזנבלט: יכול להיות גם מצב הפוך, כמו פה.
<גור רוזנבלט: כאן המצב הוא שבבדיקה שערך הרפרנט של הוועדה לגבי התמורה לתלמיד, התמורה לתלמיד היא הרבה יותר ממה שהחוזר מאפשר לתת.
<גור רוזנבלט: החוזר מאפשר עד 15 שעות נוספות בשבוע, פלוס טיולים מסוימים, פלוס דברים מסוימים.
<גור רוזנבלט: בית הספר נותן הרבה יותר מזה.
יעקב מרגי: הם מקיימים מספר טיולים רב יותר?
יעקב מרגי: אבל זה גם על חשבון שעות תקן שממילא ניתנות.
יעקב מרגי: אין פה איזו חפיפה?
יעקב מרגי: איך לא?
<עירית בירן: זה אחר הצהריים.
יעקב מרגי: הוא נוסע לצפון אחר הצהריים וחוזר?
<עירית בירן: לא, הם יורדים לשטח לעבודה בשטח.
יעקב מרגי: אחרי שעות התקן?
יעקב מרגי: אדוני, זה לא ויכוח.
<קריאה: זה זה.
יעקב מרגי: אתה יכול להרים יד, ותאמר לי, אני אתן לך.
יעקב מרגי: יכול להיות שאני לא אתן לך, אבל יכול להיות שאני אתן לך רשות.
<גור רוזנבלט: זה מה שאנחנו בודקים בוועדת חריגים.
<גור רוזנבלט: כאן הבדיקה של הוועדה של המשרד, שהתקדמה להחלטת הוועדה, קבעה כי אכן התמורה שניתנת לתלמידים היא תמורה יותר מראויה.
<גור רוזנבלט: ועל כן התקבלה החלטת הוועדה שאפשרה את החריגה הזאת.
<גור רוזנבלט: זה בשביל להסביר מה אנחנו בודקים.
<גור רוזנבלט: כשאני מגיע למוסד לבקש אישור לתשלומי הורים אני לא עושה בדיקה של כל ההתנהלות הכספית של המוסד, בטח לא כשיש כאן מדרשה שיש לה מספר מוסדות, שהתיכון הוא אחד מהם.
<גור רוזנבלט: אני בודק את השאלה מה התמורה שההורה מקבל בגין - - -
יעקב מרגי: לא מעניין אותך הרמת מסך על כל החשבון, איך מתנהל כל העסק?
<גור רוזנבלט: זה מעניין אותי באגף אחר שלי, באגף הבקרה.
<גור רוזנבלט: אנחנו בודקים כל בית ספר, כמו שאתה יודע.
<גור רוזנבלט: אחת לכמה שנים אנחנו עושים את הבדיקות האלה.
יעקב מרגי: וזה עדיין לא נעשה.
<גור רוזנבלט: אנחנו עושים את הבדיקות האלה.
<גור רוזנבלט: עוד לא הגענו למדרשה הזאת.
יעקב מרגי: למרות שהמדינה מזרימה תקציב תוספתי.
<גור רוזנבלט: פה ספציפית אני לא יודע אם להיכנס, כי יש גם בדיקה של החשב הכללי ואין טעם לבדוק פעמיים.
יעקב מרגי: החשב הכללי הורה לכם להפסיק את התשלום?
<גור רוזנבלט: אני לא יודע בדיוק.
יעקב מרגי: מישהו צריך לדעת.
<עירית בירן: ההוראה הייתה שאם לא תהיה תכנית הבראה מוסכמת, לפחות מתווה כללי, לא לחדש את ההתקשרות.
<עירית בירן: אנחנו כרגע מנסים לחדש כדי שהתכנית תרוץ בשנת - - -
יעקב מרגי: מול מי אתם עומדים לגבש תכנית הבראה?
<עירית בירן: מול מנכ"ל המדרשה והצוות שלו.
<עירית בירן: אנחנו היינו בדיון השבוע אצל חשב המשרד, אצל יוסי שטראוס, יחד עם החשב של החינוך ההתיישבותי.
יעקב מרגי: אדוני המנכ"ל, אתה מבין שאתה צריך תכנית הבראה כדי לקבל כסף?
<אורי דיסטניק: אני אתייחס לכמה דברים, ברשותך.
יעקב מרגי: לא, שאלתי שאלה.
<אורי דיסטניק: לא רק שאני מבין, אנחנו נמצאים ביישום שנמשך כבר שלוש שנים של תכנית קשוחה מאוד מאוד.
<אורי דיסטניק: אולי נתון אחד – אם בעבר המדינה מימנה למעלה מ-50% מתקציב המדרשה, כתוצאה מהעובדה שהמדרשה מתייעלת גם פנימה וגם עושה הרבה מאוד פעולות שיש להן משמעות כלכלית, היום החלק של המדינה יורד כבר מתחת ל-25%.
יעקב מרגי: בטח, ככל שהמשוואה של ההורים תגדל - - -
<אורי דיסטניק: לא, לא, לא.
<קובי בר: - - -
יעקב מרגי: נהיית גם כלכלן חוץ?
יעקב מרגי: תקשיבו לי, תנו לנו את הניירת 48 שעות.
<אורי דיסטניק: קודם כל, אתה מוזמן ותקבל את כל הניירת.
יעקב מרגי: 48 שעות.
<אורי דיסטניק: לכן אני אומר, הפעולות האלה נעשות.
<אורי דיסטניק: אנחנו יודעים בדיוק מה המטרה, וגם החברים שיושבים מסביב לשולחן פה יודעים.
יעקב מרגי: אני החשב הכללי לצורך העניין.
יעקב מרגי: כמה זמן אתה צריך להתנתק מהעטינים של המדינה?
<אורי דיסטניק: 20 שנה.
יעקב מרגי: 20 שנה?
יעקב מרגי: יותר קל להעביר חוק לפרק אתכם מאשר 20 שנה.
<אורי דיסטניק: שוב, אפשר לעשות הכול.
<אורי דיסטניק: אבל אם אנחנו רוצים לעשות את התכנית רב שנתית, לשמור על הייחודיות של מה שיש היום, להמשיך את מה שסיגלה דיברה עליו - - -
יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לפרק אתכם.
יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לשנות לכם את ה-DNA, ואני מרגיע את הגברת סיגלה.
יעקב מרגי: אבל כשיש חרב כזו מונפת על העתיד שלכם בגלל שהמדינה – ולחשב הכללי עומדת הזכות.
יעקב מרגי: אני מאמין שבני פישר יכול למצוא לכם מיליון שקל ולהזרים.
יעקב מרגי: לחשב הכללי יש מילה במדינה, וטוב שכך.
יעקב מרגי: הוא לא מאפשר להם להעביר את זה.
יעקב מרגי: תיכנסו לראש כלכלי, אין מה לעשות.
יעקב מרגי: יש לכם משאבים שאין לאחרים.
<אורי דיסטניק: אנחנו לגמרי שם.
יעקב מרגי: 20 שנה – אין לך ראש כלכלי.
יעקב מרגי: סדרי גודל כאלה, 20 שנה לייצר מיליון שקל בשנה כדי לעמוד על הרגליים, אין לך ראש כלכלי עם המשאב הזה שיש לך.
יעקב מרגי: זה או קיבעון מחשבתי, או שיותר קל ללכת לבטן הרכה של ההורים ושל המדינה, נקודה.
<אורי דיסטניק: ממש לא.
יעקב מרגי: יש לי ניסיון של חודש וחצי בניהול.
<אורי דיסטניק: שלוש שנים - - -
<גור רוזנבלט: הפסקת אותי באמצע.
<גור רוזנבלט: אני רוצה לומר, אני מתלבט כרגע – לא רציתי לעשות את זה לפני הדיון בוועדה, לבטל את האישור שנתתי.
<קריאה: זה מה שצריך לעשות.
<גור רוזנבלט: האישור שנתתי היה מותנה בתנאים.
<גור רוזנבלט: כתבתי לו במפורש בהחלטה שהגבייה מותנית בהודעה להורים שמדובר בגבייה חריגה שאושרה לשנה זו בלבד, מותנית בשקיפות להורים לגבי התמורה שניתנת לסכום הזה.
<גור רוזנבלט: כתבתי לו שבמסגרת השקיפות יש לפרט להורים מהן כל הפעילויות שבגינן נעשתה הגבייה, לרבות הבחנה בין פעילות שמתקיימת בתקופת הפגרות מבית הספר.
<גור רוזנבלט: העבירו לי ההורים את המכתב שהוא הוציא להם.
<גור רוזנבלט: הוא סותר לגמרי את כל מה שכתבתי לו.
<אורי דיסטניק: הוא לא קשור לפעילות שלך.
יעקב מרגי: אדוני, אני אסדר לכם חדר צדדי, תשבו ביניכם אחר-כך.
יעקב מרגי: לא בדיון.
<אורי דיסטניק: כי למה שגור אמר אנחנו נתייחס.
<אורי דיסטניק: אנחנו נתייחס לזה בצורה מפורשת.
יעקב מרגי: ככה לא מנהלים דיון.
<גור רוזנבלט: במצבים כאלה, כשיוצא כזה מכתב, שהוא מנוגד לכל מה שאנחנו - - -
יעקב מרגי: מתי ראית את המכתב הזה, גור?
<גור רוזנבלט: לא זוכר, השבוע מתישהו.
<גור רוזנבלט: אבל ערב דיון בוועדה אני לא מוציא החלטות כאלה מהירות.
יעקב מרגי: אני לא רוצה שתוציא החלטה מהירה.
<גור רוזנבלט: זה לא נראה לי רלוונטי.
<גור רוזנבלט: אבל אני אומר עוד פעם, גם האישור החריג שוועדת החריגים שבראשותי נתנה היה מותנה בתנאים.
<גור רוזנבלט: זאת אומרת, זה אישור חריג, הוא רק לשנה הזאת, הוא מותנה בשקיפות.
<גור רוזנבלט: ההורה צריך לדעת מה התוספות שהוא קיבל בגין הסכום שהוא שילם.
<גור רוזנבלט: וצריך לזכור מאיפה התחלנו את התהליך אתם – בשנה שעברה, דרך אגב, אמרתי להם לא.
<גור רוזנבלט: הם באו עם תפיסת עולם כזאת שאומרת שכולם פנימייה, גם נאמרו לי דברים שלצערי, התבררו לאחר מכן שלא היו מדויקים, שכולם פנימייה, ויש כמה ילדים שגרים ביישוב, אז הם מקבלים כל מה שתלמיד פנימייה מקבל, בהבדל אחד קטן – הם שמים את הראש בלילה במיטה בבית במקום לשים את הראש במיטה בפנימייה.
יעקב מרגי: היום התחוור לך שלא.
<גור רוזנבלט: לא היום.
<גור רוזנבלט: כשבדקנו את הדברים התברר שזה לא היה בדיוק כמו שזה תואר.
<גור רוזנבלט: יש ילדים שלומדים בתיכון ויש ילדים שלומדים בפנימייה.
<גור רוזנבלט: מי שלומד בפנימייה מקבל את כל - - -
יעקב מרגי: לכן יש את ההבדל בין מדרשניקים לבין - - -
<גור רוזנבלט: ומבחינתנו אין דבר כזה – הם באו אלינו עם כל מיני רעיונות יצירתיים של פנימיית יום שעליה הם יוכלו לגבות מחוץ לחוזר מנכ"ל.
<גור רוזנבלט: לא אישרנו להם את זה, אמרנו להם אין דבר כזה.
<גור רוזנבלט: מי שבפנימייה, בפנימייה, משלם מה שצריך לפנימייה, אנחנו לא נתערב בזה.
<גור רוזנבלט: אבל כל השאר הם תלמידי תיכון שישלמו לפי חוזר תשלומי הורים.
<גור רוזנבלט: השנה הם הבינו את זה, הם באו עם זה, ביקשו חריגה מסוימת מתוך תשלומי ההורים.
<גור רוזנבלט: את זה, אחרי שבדקנו - - - אכן אישרנו.