GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<הנרי גרין: כך שהוא יעבור הלאה למערכת החינוך.
<הנרי גרין: אני חושב שאם נוכל לעשות את זה אז בתוך דור אחד יהיה שינוי משמעותי.
<הנרי גרין: ויש לנו רק דור אחד מכוון שאתם, שעזבתם ב-1956, אם הייתם בני עשרים, היום אתם בני 80, אם לא תספרו את הסיפור – אז מתי?
<הנרי גרין: אתם יודעים, בפרקי אבות נאמר: "אם לא עכשיו אימתי?", זאת ההזדמנות שלכם.
<הנרי גרין: תספרו את הסיפורים, תעבדו עם לבנה, תעבדו עם הארגונים המצריים.
<הנרי גרין: תספרו את הסיפור שלכם.
<הנרי גרין: תספרו לשרים השונים שמעורבים.
<הנרי גרין: צריך להיות מימון על מנת שאתם לספר את הסיפורים שלכם.
<הנרי גרין: זאת רק דוגמה קטנה של מה שאפשר לעשות אבל אני מאמין, אני באמת מאמין שאתם יודעים מה אתם צריכים לעשות ואתם יכולים לגרום לזה לקרות.
<הנרי גרין: תודה רבה.
יעקב מרגי: Thank you very much.
יעקב מרגי: ניסים לוי, אנחנו, אתה יודע, גדלנו עם צבא וכו' ועכשיו כולם מחכים לשמוע סיפורים.
<ניסים לוי: בסדר גמור.
<ניסים לוי: לבנה זמיר התחילה לספר שהבית שלנו בפורט סעיד נשרף וזה לא רק הבית שלנו, זה בית של כמה משפחות שנשרף.
<ניסים לוי: אני רוצה, לפני שאני אספר, להראות לכם תמונה שתתרשמו מהו בית שנשרף.
<ניסים לוי: תראו איך הבית שלנו נשרף.
<ניסים לוי: במבצע "תושיה" מדברים הרבה על הברחת יהודי פורט סעיד.
<ניסים לוי: אני רוצה להבהיר כמה נקודות.
<ניסים לוי: קודם כל, יושב ראש הוועדה סיפר בתמצית על מבצע "תושיה" ולבנה גם הוסיפה.
<ניסים לוי: יש לי כמה נקודות להבהיר וזה בשום מקום לא סופר.
<ניסים לוי: יהודי פורט סעיד לא הוברחו.
<ניסים לוי: הוברחו ממי?
<ניסים לוי: מהמצרים?
<ניסים לוי: לא היו מצרים, היה שלטון בריטי צבאי.
<ניסים לוי: היו 85 יהודים מתוך 300 שנרשמו לצאת לחיפה עם שתי הספינות האלו, 25 ברגע האחרון התחרטו, נשארו 60.
<ניסים לוי: ביניהם דודים שלי, קרובים שלי, שכנים שלי, שיצאו עם הספינות האלו.
<ניסים לוי: הייתה הפלגה מאוד קשה.
<ניסים לוי: חששו שאולי הספינה תתהפך.
<ניסים לוי: כשהגיעו לחיפה, אני פגשתי אותם אחר כך, סיפרו לי שהייתה הפלגה קשה מאוד וחששו מטביעה.
<ניסים לוי: נשארו 240 יהודים מאחור.
<ניסים לוי: הייתה תכנית פינוי מסודרת של הצרפתים, שלקחו את כל הזרים שהיו בפורט סעיד, היו גם אנגלים, צרפתים, איטלקים וגם היהודים.
<ניסים לוי: הייתה תכנית.
<ניסים לוי: הקונסול הצרפתי נתן לנו laissez passer לכולם והפלגנו למרסיי.
<ניסים לוי: בשתי נגלות.
<ניסים לוי: היו שתי אניות צרפתיות ששימשו כבתי חולים צפים בכניסה לתעלה.
<ניסים לוי: אנחנו הלכנו בנגלה הראשונה.
<ניסים לוי: הגענו למרסיי.
<ניסים לוי: בנגלה השנייה היו שאר היהודים.
<ניסים לוי: למה נשארו?
<ניסים לוי: כי אלה יהודים שהיו בעלי חנויות שהוציאו את כל רכושם, בניגוד ליהודים של קהיר שיצאו בלי כלום.
<ניסים לוי: אנחנו יצאנו עם כל רכושנו ולא הוברחנו, אף אחד לא הבריח אותנו.
<ניסים לוי: אנחנו יצאנו באור יום, באניות, כשהמצרים שעבדו איתנו ליוו אותנו ובדמעות נפרדו מאיתנו.
<ניסים לוי: העוזר שלנו בכה.
<ניסים לוי: אמר, קחו אותי איתכם, אני מוכן להיות יהודי.
<ניסים לוי: אני מוכן לעלות איתכם לארץ.
<ניסים לוי: לכן לגבי מבצע "תושיה" צריך להבין דבר אחד, חברים, לובה אליאב פנה לבן גוריון אחרי שהבריטים כבשו את פורט סעיד ואמר לו, תקשיב, יש כמה מאות יהודים בפורט סעיד שהם בסכנת חיים מיידית.
<ניסים לוי: זה לא נכון, בכלל לא נכון.
<ניסים לוי: היינו 300 יהודים, אחרי המלחמה הסתובבנו בעיר, הלכנו, הוצאנו את הרכוש שלנו, היו כעשרים משפחות שהבית שלהם, כמו שאתם רואים, נשרף כתוצאה מן המלחמה.
<ניסים לוי: הייתה מלחמה מאוד קשה.
<ניסים לוי: פצצה אחת נפלה ליד הבית שלנו ואבא שלי נפצע.
<ניסים לוי: לא נפצע קשה, אבל היה כולו דם מהרסיסים של הזכוכיות.
<ניסים לוי: יצאנו לבית שכן של הרב, התרכזנו, היינו איזה 30-40 יהודים והבית מלמעלה התחיל גם לבעור.
<ניסים לוי: הרב אמר, חברים, נתחיל להתפלל.
<ניסים לוי: אבא שלי אמר, חבר'ה, מה זה להתחיל להתפלל?
<ניסים לוי: הבית עוד מעט נופל.
<ניסים לוי: יש לנו שתי ברירות, או שנישאר כאן וכולנו נמות או שנצא החוצה ונמצא מחסה.
<ניסים לוי: אמרו, איך נמצא מחסה?
<ניסים לוי: יריות בחוץ, טנקים.
<ניסים לוי: אמר, חבר'ה, זו הברירה היחידה שיש, בואו אחריי.
<ניסים לוי: הוא תפס פיקוד כמו קצין בצה"ל – בואו אחריי.
<ניסים לוי: הוציא אותנו ותפסנו מחסה בכנסייה, מרכז נוצרי ליתומים, לסעד.
<ניסים לוי: שם נשארנו.
<ניסים לוי: למחרת יצאנו, הייתה הפסקת אש.
<ניסים לוי: מספרים בסיפורים ש-10,000 מצרים נהרגו וזה לא נכון.
<ניסים לוי: 700, 800 מצרים שנהרגו ואולי 1,000, 2,000 פצועים, אבל עד שאנחנו יצאנו לא הרגשנו סכנה, לא הייתה שום סכנה כי היה משטר בריטי.
<ניסים לוי: ואז כשבא לובה אליאב, אבא שלי מספר, תשמע, יש שמועה שיש קצינים ישראלים שמסתובבים בפורט סעיד.
<ניסים לוי: קצינים ישראלים?
<ניסים לוי: כולם התרגשו ואז לאט לאט התברר שזה לובה אליאב שבא עם איש מוסד והם התחילו להכין רשימה של מי שרוצה לעלות לחיפה.
<ניסים לוי: באו לאבא שלי, אמרו לו, אתה רוצה לעלות לחיפה?
<ניסים לוי: יש שתי ספינות דיג.
<ניסים לוי: אבא שלי אמר, בשביל מה?
<ניסים לוי: מה אם נגיע לישראל בעוד שבועיים או חודש?
<ניסים לוי: הרי יש אנייה צרפתית שלוקחת אותנו למרסיי.
<ניסים לוי: מה יש למהר?
<ניסים לוי: ולמעשה, לא כל היהודים השתכנעו מהסיפור של לובה אליאב, רק 60 עלו בספינות האלו.
<ניסים לוי: השאלה שנשאלה אז, כשהגיעו לחיפה החבר'ה, והיא רלבנטית גם להיום השאלה שנשאלת: האם מבצע "תושיה" היה הכרחי?
<ניסים לוי: מה קרה אז?
<ניסים לוי: הרי 240 נשארו מאחור ורק 60 עלו.
<ניסים לוי: אם לא היה מבצע "תושיה" היו כולם עולים דרך צרפת ללא שום בעיות, אז נכון שאי אפשר להפחית מערכו של צה"ל, היה תכנון מעולה, הביצוע היה מושלם, הכול היה בסדר גמור אבל אלו השאלות שנשאלו.
<ניסים לוי: רק שתדעו מהו מבצע "תושיה".
יעקב מרגי: בואו נשמע, יוסף תם, עדות אישית.
<לבנה זמיר: יוסי תם, אתה מייצג את יהדות יהודי קהיר שגורשו והסיפור שלו מאוד מיוחד, כי הוא קשור לאנואר סאדאת.
<לבנה זמיר: בבקשה.
<יוסף תם: שלום, שמי יוסי תם, אני יליד קהיר.
<יוסף תם: עליתי לארץ במרץ 1957 יחד עם כל משפחתי.
<יוסף תם: אנחנו חמישה אחים ואחיות, הורים וסבתא.
<יוסף תם: המיוחד בסיפור הוא שאבי, אלברט תם, עבד כל השנים בתאגיד שנקרא "אל דומהורייה".
<יוסף תם: התחיל כפקיד עיתונאי וחוקר וסיים כמנהל אגף של הפרסום הממלכתי של מצרים, שנקרא בצרפתית Societe Egyptienne de Publicite, זה התחיל בתקופת המלך והמשיך אחרי ההפיכה.
<יוסף תם: מה המיוחד בגירוש שלנו?
<יוסף תם: אחרי ההפיכה שהייתה בשנת 52', שנתיים לאחר מכן נאצר עשה הפיכה על ההפיכה ולקח את המקום של מוחמד נגיד וניהל את מצרים.
<יוסף תם: זה היה בשנת 1954.
<יוסף תם: בשנת 1955, תחת הנחייתו האישית של נאצר, יצאה משלחת מצרית לאירופה כדי לחזק את הקשרים בין מצרים לבין אירופה לאחר ההפיכה.
<יוסף תם: משלחת של שמונה אנשים, היו שבעה מוסלמים ואחד יהודי, שזה היה אבי, אלברט תם.
<יוסף תם: הם עשו יפה מאוד, הם קיבלו והוא קיבל באופן אישי הרבה שבחים.
<יוסף תם: אני מדגיש את התאריך, בשנת 55', על ידי הוראה של נאצר לחדש את היחסים.
<יוסף תם: לאחר מכן הגיע מבצע סיני ובעקבות המבצע הזה, כפי שלבנה זמיר פירטה מקודם, נאצר, זעמו גלש לכל עבר והוא הכניס את היהודים לכלא.
<יוסף תם: שלח קצינים בכירים, לקחו את אבא שלי, הכניסו אותו לבית סוהר והייתה סכנה בזמנו שמי שנכנס ל-21 יום מאבד את כל הזכויות, את כל הרכוש והכל מולאם.
<יוסף תם: וכך היה.
<יוסף תם: נתנו לו בדיוק 21 יום, זאת אומרת, הייתה מטרה - - -
יעקב מרגי: מטרה להלאים.
<יוסף תם: להלאים ולא רק שנה או חצי שנה אלא אותם 21 יום.
<יוסף תם: כשהוא בא לצאת החוצה, כשיצא החוצה – אנחנו היינו משפחה מאוד עשירה, היה לנו בית גדול, משרתים, מכוניות, נהגים, כמו שרואים בסרטים – הוא בא בשביל להיכנס לבניין איפה שהוא עבד, שתמיד כשהיה נכנס השוער היה נעמד דום ומצדיע והבכירים היו נעמדים דום עד שנכנס למשרד, ועכשיו אמר לו, אני מצטער, אתה לא יכול לעלות, יש הוראה מהראיס.
<יוסף תם: אתה נשאר.
<יוסף תם: זה חסום בפניך.
<יוסף תם: הוא הבין בדיוק מה שצריך להבין במעמד הזה ואת התפקיד של אבא שלי למי נאצר נתן?
<יוסף תם: לאחד מהמקורבים שלו, הנאמנים, קראו לו אנואר סאדאת וזה אנואר סאדאת.
<יוסף תם: הוא אמר, יהודי לא יכול להחזיק בעמדה בעלת השפעה כזאת, כי הרי אבי היה העורך הראשי של כל הפרסום הממלכתי.
<יוסף תם: גם העיתונות והפרסום הולאמו.
<יוסף תם: זה עבר לסאדאת אישית.
<יוסף תם: נתנו לאבי לצאת ממצרים.
<יוסף תם: אני פה מחזיק את הדרכון שאיתו שנה לפני זה הוא ייצג את מצרים, עם החותמות מכל אירופה ושנה לאחר מכן, אחרי בית הסוהר, עם הגירוש, בצרפתית sans retour, באנגלית leave for ever ובערבית - - - - בשלוש שפות, שלא יהיה ספק.
<יוסף תם: הנה, הדרכון פה.
יעקב מרגי: אין ספק שזה מרגש.
יעקב מרגי: קיבלתי בקשה וברגע שכותבים לי "בת להורים ז"ל ממצרים" אז אני אתן לה את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: סברינה?
<סברינה סבריאגו: כן, סברינה.
יעקב מרגי: בבקשה, זה הדור הצעיר.
יעקב מרגי: גבירותי ורבותיי, אין לנו הרבה זמן.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע גם את משרד החינוך ואני רוצה גם לארח אתכם ביציע האורחים של הכנסת, שתעלו, תראו, תצפו בדיון של הכנסת, כי בימי רביעי הדיונים מתחילים בשעה 11:00.
<סברינה סבריאגו: שלום לכולם.
<סברינה סבריאגו: אני סברינה, בת 48, ילידת 68', הורי גורשו בגל האחרון ממצרים.
<סברינה סבריאגו: אבי, עם פרוץ מלחמת ששת הימים נכלא באבו זעבל בכלא.
<סברינה סבריאגו: אני מדברת אתכם ואני מאוד מתרגשת.
<סברינה סבריאגו: לצערי, רק אחרי שהוא נפטר נודע לי מה שהוא עבר, אבא עונה באכזריות ומעולם לא ידעתי.
<סברינה סבריאגו: רק לאחרונה אחותי הבכורה, שהיא בת 68, היא סיפרה לי שהם היו גורמים להם ללכת על הברכיים על חולות וזכוכיות ומכריחים אותם ללכת.
<סברינה סבריאגו: הם עברו עוד כמה וכמה דברים שאבא שלי מעולם לא סיפר.
<סברינה סבריאגו: הוא רק סיפר שהוא היה באבו זעבל ולאחרונה בזכות הסרטון של "יציאת מצרים השנייה" זכיתי במרכאות לראות את הכלא בו הוא היה כלוא.
<סברינה סבריאגו: הוא היה קרוב לחצי שנה.
<סברינה סבריאגו: הוא לא הוכר מעולם כאסיר ציון.
<סברינה סבריאגו: תודות ללבנה זה עתיד לקרות בעתיד.
<סברינה סבריאגו: הוא סיפר לי המון המון סיפורים אבל אף פעם לא פירט.
<סברינה סבריאגו: אבא שלי היה מאוד פצוע, מאוד פגוע.
<סברינה סבריאגו: אני נולדתי בישראל, מאוד מתרגשת מהמעמד הזה, תודה רבה לכם.
<סברינה סבריאגו: בגדול, חיה, נושמת, מדברת, ערבית היא שפת האם שלי, אני גאה להיות בת להורים ממצרים, ראשי מורם, אני הולכת תמיד בריש גלי וכולם יודעים, קוראים לי סברינה אל מאצריה ולא בכדי, כי אני גאה במוצאי ובכל המורשת והתרבות שההורים שלי הורישו לי.
<סברינה סבריאגו: אני מעבירה את זה לדורי דורות ולילדים שלי ובעזרת השם, שמדינת ישראל תמשיך לשגשג ולגדול.
<סברינה סבריאגו: תודה רבה.
יעקב מרגי: רבותיי, זה מה שאמרתי ולא יודע, אולי אמרתי את זה ביעף ולא שמתם לב, זה לקח לדורות.
יעקב מרגי: כשמישהו רוצה לספר משהו, אל תפחדו, אל תחששו, תנו לו לדבר.
יעקב מרגי: נכון שמלים הורגות במקרים אחרים, אבל מישהו שרוצה לספר זה לא בהכרח מאיים על אף אחד.
יעקב מרגי: הייתה תחושה שרצו לספר.
יעקב מרגי: את אמרת משהו "מעולם לא הוכר כאסיר ציון", כי חשבו שהיו אסירי ציון רק ברוסיה.
יעקב מרגי: לא נתנו, מפחד, לא מרוע, אני לא חושב שיש פה כוונה זדונית.
יעקב מרגי: אמרה לי זאת ביושר ואני לא אזכיר את שמה, לא ביקשתי רשות ממנה, חברת כנסת, מכהנת היום, נכנסה לכנסת לפני שלוש קדנציות, היא אמרה לי, יעקב, אני יכולה לומר לך, גם בקטע של השואה, אנחנו פחדנו שתשפטו, פחדנו לשתף אתכם והיום מדברים ואני שמח כי טוב מאוחר מאשר בכלל לא והיוזמות האלו הן ברוכות.
יעקב מרגי: אני אתן ללבנה משפט ואז לדוד שאול.
<לבנה זמיר: דוד שאול באי רצון מדבר.
יעקב מרגי: מי שביקש.
יעקב מרגי: עוד שני דוברים שאני יכול לתת.
יעקב מרגי: לבנה, דוד שאול והבחור.
<לבנה זמיר: הוא היה ב-67'.
יעקב מרגי: שאול ואתה אחרונים.
יעקב מרגי: אם יהיה זמן אני אתן לך.
<לבנה זמיר: אני רק רוצה, לפני שנסיים, אני חייבת לומר תשובה לסברינה, כי היא אמרה את זה בדמעות, בדמעות היא אמרה.
<לבנה זמיר: סברינה, אני גם בוכה כי הוריי לא זוכים לראות את מה שמתרחש פה היום, אבל כדי לנחם את עצמי אני אומרת, אם אנחנו פה היום, בזכותך, חבר הכנסת מרגי, בזכותך גם קסניה סבטלובה, שאת עושה הרבה, אם אנחנו פה היום ההורים שלנו פה היום גם.
<לבנה זמיר: הם איתנו ואני מרגישה אותם פה.
<לבנה זמיר: עוד שני דוברים ונעלה למעלה לראות את הדיון.
יעקב מרגי: בבקשה, דוד שאול.
<דוד שאול: מספר משפטים קצרים.
<דוד שאול: עליתי ארצה כחייל בודד.
<דוד שאול: במבצע קדש הייתי חייל בחיל השריון ודהרתי עם טנק לכיוון התעלה כשמשפחתי בצד השני של התעלה.
<דוד שאול: השתתפתי בקרבות של כיבוש אבו עגילה וקרבות הסכר, הפלוגה שלי קיבלה ציון לשבח ממפקד גייסות השריון ואני קיבלתי עיטור העוז מהרמטכ"ל.
<דוד שאול: אנחנו דור ההמשך של העשורים של המאה הקודמת, נדרשים להעביר מסר חינוכי ערכי לדור ההמשך של העשורים הראשונים של המאה ה-21.
<דוד שאול: מסר ערכי חינוכי עם הרבה ציונות, שיביא אותם להיות חיילים ואזרחים טובים, כל אחד מאיתנו יכול בתחום שלו, כולנו עשינו את המיטב בימים שלאחר שעלינו ארצה כאן.
<דוד שאול: אני נחשב למרצה בכיר מטעם קצין חינוך ראשי, ארגון גמלאי צה"ל ועמותת השריון.
<דוד שאול: ההרצאות שלי מגובות במצגת מסודרת וסרט של שיחזור הקרב.
<דוד שאול: זה נעשה בהתנדבות.
<דוד שאול: תודה רבה.
<משה סלמה: אני משה סלמָה ויושב פה אחי קלמנט סלאמה.
<משה סלמה: נכון, סברינה, אבא שלך אינו בחיים ולשמחתי אני ואחי עדיין בחיים ויכולים לספר על מה שקרה לנו ולא שהילדים שלי יתחילו לספר.
<משה סלמה: אנחנו אנשי 67' כמו שהסבירה לבנה, שאכלנו אותה בגדול.
<משה סלמה: כלומר, עם כל הכבוד לאנשים של 56', זה היה מחנה קיץ.
<משה סלמה: אנחנו קיבלנו את העינויים, כמו שאמרה עם החול וזה.
<משה סלמה: אני עצמי הייתי עם החול הזה ובגלל אולי הממדים שלי הייתי דוגמה לכולם והיו נותנים לי הרבה מכות.
<משה סלמה: קיבלנו הרבה מכות, הרבה השפלה והכי משפיל זה להיות עם אחי ועם אבא שלי.
<משה סלמה: אבא שלי גם היה מושפל לידינו, שזה הדבר הכי נורא וכשלקחו אותי, הרביצו לי וכמובן שהשפילו אותי, הוא בא להגן עליי, נתנו לו מכה והפילו אותו על הרצפה.
<משה סלמה: אנחנו היינו באבו זעבל - - - .
<קריאה: באיזה גיל?
<משה סלמה: הייתי בן 21, יצאתי בגיל 23.
<משה סלמה: שנתיים.
<משה סלמה: יש כאלה שישבו שלוש שנים, אלה שהייתה להם אזרחות מצרית.
<משה סלמה: לי, לשמחתי, לא הייתה לי, הייתי חסר נתינות ואז יצאנו ב-69'.
<משה סלמה: אני מקווה שבהזדמנות אחרת יתנו לנו לספר כי הסיפורים שלנו הרבה הרבה יותר מעניינים על מה שהיה.
יעקב מרגי: כולנו הורים לילדים או סבים וסבתות לנכדים, נכון?
יעקב מרגי: הם במערכת החינוך.
יעקב מרגי: אני מאמין ורוצה לקוות ואני יודע שכך יקרה, ביוזמה אישית שלכם, כל אחד בבית הספר ברחבי הארץ, אם הוא פונה למנהל בית הספר באחת המסגרות ורוצה לבוא לספר את הסיפור האישי, תאמין לי, זה הכלי הכי בטוח, כשזה עובר באופן ישיר.
יעקב מרגי: יש עכשיו יוזמה של החברה למתנ"סים, שאתמול ציינו זאת בכנסת, החברה למתנ"סים פתחה ביוזמה עם עולי אתיופיה, שהם מתרכזים בסלון של משפחה ישראלית, מרכזים חבר'ה, המשפחה הזו מזמינה אורחים ומזמינים אחד מעולי אתיופיה שמספר את הסיפור שלו, האישי.
יעקב מרגי: אני מציע לעשות זאת.
<משה סלמה: אני עשיתי את זה ואני כותב.
<משה סלמה: עכשיו לקראת הסוף, מספר את כל הסיפור.
יעקב מרגי: הנה יוזמה, כל אחד מאתנו ייקח את זה, או במועדון הגמלאים שלו או במועדון הגמלאים של מקום העבודה או של היישוב או בבית הספר עם הנכדים שלו, תאמינו לי, עשיתם את שלכם.
קסניה סבטלובה: משפט אחד.
קסניה סבטלובה: מוסיפה משפט כי תיכף מתחיל הדיון ולי יש שאילתה דחופה, אז אני אצטרך לעזוב אתכם.
קסניה סבטלובה: אני רק אגיד שזה נכון שצריך לקחת יוזמה אישית ואני יודעת שהרבה אנשים עושים את זה ומספרים בבתי הספר.
קסניה סבטלובה: יש יותר קשב או פחות קשב אבל לפעמים יש משא ומתן.
קסניה סבטלובה: אומרים "אין זמן" ו"יש הרבה תאריכים חשובים" ואיכשהו הדברים מתפספסים.
קסניה סבטלובה: לא לכולם יש גם את הכוחות ללכת ולהילחם ו"תנו לי" ו"אני אבוא" ו"אני אספר", לא כולם.
קסניה סבטלובה: זה צריך להיות ממשלתי וזה צריך להיות בהובלת הממשלה, כמו מה שמקדמת השרה גילה גמליאל ואני מאחלת לה הצלחה רבה.
קסניה סבטלובה: אמרתי לה שכל הזמן שתצטרך אנחנו בוודאי נעניק לה וניתן לה גב בעניין הזה, של איסוף העדויות.
קסניה סבטלובה: עדיין לא מאוחר.
קסניה סבטלובה: הרבה אנשים הלכו מאתנו ואני מדברת פה על תפוצות רבות שהסיפור שלהן לא נשמע.
קסניה סבטלובה: הסיפורים של אנשים כמו שאתם מספרים עכשיו, לא כולם מגיעים לוועדת החינוך, לא כולם זוכים לספר את הסיפור.
קסניה סבטלובה: יש כל כך הרבה דברים והסיפורים שלכם הם סיפורים של גבורה, סיפורים של יציאה וגירוש, הם ראויים שיירשמו בספר ההיסטוריה של מדינת ישראל.
קסניה סבטלובה: הסיפורים של לוחמים יהודים שנלחמו במלחמת העולם השנייה, מהתפוצה שלי, גם הסיפור שלהם לא נשמע ולא מלמדים אותו בבתי הספר.
קסניה סבטלובה: אנחנו נלחמים גם עבור אלה וגם עבור אלה, כי אלה התולדות של העם היהודי כולו.
יעקב מרגי: בבקשה, גברת גליקסברג.
<בלהה גליקסברג: שמי בלהה גליקסברג ואני מפמ"ר, שהם ראשי תיבות של מפקחת מרכזת, של לימודי היסטוריה בחינוך הדתי ואני מייצגת בדיון הזה את משרד החינוך.
<בלהה גליקסברג: קודם כל אני רוצה לפתוח בנימה אישית, שאני מאוד שמחה שאני זו שנשלחתי לדיון הזה, כי הייתה לי פה חוויה ועדיין, חוויה מרתקת.
<בלהה גליקסברג: אדוני היושב ראש, אתה הקראת את תולדות מלחמת סיני ואני מכירה את הפרטים ואת העובדות מתוך ספרי ההיסטוריה, אבל כשהסתכלתי על האנשים וראיתי את הנהוני הראש, זאת אומרת שאלה האנשים שהם הם ההיסטוריה.
<בלהה גליקסברג: התרגשתי מאוד ברמה האישית אז אני ממש שמחה שאני כאן.
<בלהה גליקסברג: אני מניחה שעם חלק מכם כבר נפגשתי בשבוע שעבר, כשהיה כנס גדול בבר אילן לציון יום הגירוש וחורבן הקהילות ואני מניחה שחלקכם הייתם.
<בלהה גליקסברג: גם שם הצגתי את מה שקורה בתכניות הלימודים של היסטוריה ואנחנו בקשר שוטף עם לבנה, גם אני וגם עמיתתי, אורנה כץ שהיא המפ"מרית של לימודי היסטוריה בחינוך הממלכתי.
<בלהה גליקסברג: אני מייצגת גם אותה בדברים.
<בלהה גליקסברג: אתחיל עם מלחמת סיני, כי זה אחד הנושאים של הדיון, לא רק מבצע "תושיה".
<בלהה גליקסברג: הנושא של מלחמת סיני מופיע בתכניות הלימודים בהיסטוריה, גם בחינוך הדתי וגם בחינוך הממלכתי.
<בלהה גליקסברג: הוא נמצא בתכניות הלימודים, נמצא בהרחבה בספרי הלימוד.
<בלהה גליקסברג: אני מזמינה את כולכם, כל החומרים שלנו נגישים ופתוחים באינטרנט, כותבים בגוגל "תכניות לימודים בהיסטוריה" והכל עולה.
<בלהה גליקסברג: כל אחד יכול להיכנס, לעיין ולהתרשם.
<בלהה גליקסברג: אני לא אכנס לכל הפירוט של מה שאנחנו מלמדים, אבל מלמדים הכול, את כל השנים שקדמו, את המהלך, את התוצאות וכו' ולא אכנס לפרטים.
<בלהה גליקסברג: מה שאני כן רוצה להדגיש וזה מאוד מתחבר לדברים שנאמרו כאן, אנחנו מלמדים גם את הנושא של עלייה וקליטה בשנות ה-50, הנושא של עליות החירום ובין היתר העלייה של יהודי מצרים.
<בלהה גליקסברג: אני רוצה בהקשר הזה להציג שתי תכניות שאנחנו מובילים, שמאוד מתחברות לדברים שנאמרו כאן ולא צריך לבנות פלטפורמות חדשות, בהצעות כאן בעצם התפרצו לדלת פתוחה, כי הפלטפורמות כבר קיימות.
<בלהה גליקסברג: תכנית אחת שאנחנו מובילים והיא חובה על התלמידים, היא חלק מציון הבגרות שלהם בהיסטוריה, נקראת "חקר קהילה".
<בלהה גליקסברג: מה אומרת התכנית הזו?
<בלהה גליקסברג: תלמידים בזוגות בוחרים לעשות עבודת חקר על קהילה שיבחרו, קהילה שהם מתחברים אליה ברמה האישית, שמעניינת אותם, או שקשורה לתולדות המשפחה שלהם, כמו שעלה כאן.
<בלהה גליקסברג: התלמידים נדרשים לחקור את תולדות הקהילה.
<בלהה גליקסברג: הדגש הוא דגש היסטורי בשלב הראשון, כלומר, לבחון את ההתלבטות או ההתמודדות של קהילה בין מסורת למודרנה בין שתי מלחמות העולם.
<בלהה גליקסברג: אבל אנחנו לא נשארים שם, התלמידים נדרשים, כחלק ממטלות העבודה, להיפגש עם בן או בת הקהילה שחיים כיום בינינו.
<בלהה גליקסברג: זה אתם, בעצם, אם העבודה נכתבת על הקהילה במצרים, לראיין ולראות מה קרה לקהילה מאז, מתחילת המאה ועד לימינו אלה.
<בלהה גליקסברג: התלמידים מקבלים מבט-על ופרספקטיבה ארוכת טווח.
<בלהה גליקסברג: זה חשוב וקריטי.
<בלהה גליקסברג: אני מצטרפת לקריאה שנאמרה כאן, התלמידים מחפשים את אנשי העדות.
<בלהה גליקסברג: אלה אתם, אז כשפונים אליכם מה שחשוב הוא שתיענו לבקשות.
<בלהה גליקסברג: זו תכנית אחת.
<בלהה גליקסברג: התכנית השנייה שאנחנו מובילים אותה זו השנה החמישית, ואני כבר סיפרתי עליה יותר מפעם אחת כאן בוועדה בהקשרים אחרים, נקראת תכנית "חמ"ד ועד".
<בלהה גליקסברג: כשמה כן היא.
<בלהה גליקסברג: חמ"ד, חינוך מממלכתי דתי ועֵדוּת.
<בלהה גליקסברג: אנחנו מנחים את התלמידים להיפגש עם אנשי עדות בתחומים שונים.
<בלהה גליקסברג: אנשי עדות בתחום השואה שגם נאמר פה, גם ווטרנים שהזכירה חברת הכנסת, הנושא של אנשים שקשורים לעלייה והתיישבות בשנות ה-50, אנשים שקשורים למחתרות, למלחמת העצמאות, לקהילה האתיופית, כל התחומים האלה.
<בלהה גליקסברג: התלמידים נפגשים עם אנשי העדות, שומעים מהם, לא מסרטים.
<בלהה גליקסברג: האנשים האלה עוד חיים בינינו.
<בלהה גליקסברג: חשוב לנו שהתלמידים ייפגשו עם האנשים באופן בלתי אמצעי, שהם יוכלו להסתכל בעיניים, לשאול את השאלות, לשמוע את התשובות ולהעביר את הסיפור הלאה.
<בלהה גליקסברג: אנחנו בתכנית הזו הופכים את התלמידים שלנו לשליחי זיכרון.
<בלהה גליקסברג: זאת אומרת, הילדים האלה, כשהם יהיו מבוגרים יותר, בעוד 20 ו-30 שנה, הם יוכלו גם לספר לילדים ולנכדים שלהם, אנחנו נפגשנו עם אנשים שהיו קשורים לעלייה והתיישבות בשנות ה-50, אנחנו נפגשנו עם ניצולי שואה, נפגשנו עם לוחמי מחתרות, וזו תכנית שאנחנו מובילים זו השנה החמישית.
<בלהה גליקסברג: אם בשנה יש לנו בחמ"ד בין 12,000-15,000 תלמידים אז תעשו חשבון כמה תלמידים נפגשו בארבע השנים האחרונות עם אנשי עדות בתחומים שונים.
<בלהה גליקסברג: זאת אומרת שהיום, כל בית ספר הופך להיות מעין ארכיון.
<בלהה גליקסברג: חסרה לנו עדיין האופציה להנגיש את זה לציבור הרחב.
<בלהה גליקסברג: בשביל זה צריך עניינים של תקשוב ועל זה אנחנו חושבים ומנסים למצוא לזה פתרון.
<בלהה גליקסברג: היה חשוב לי, בדיון החשוב והמרתק הזה, להציג את התכניות האלו, להודות לכם ולהזמין אתכם להיות שותפים איתנו בהנחלת הזיכרון ולהיות אנשי עדות.
<בלהה גליקסברג: תודה רבה.
יעקב מרגי: אני רוצה לסכם במשיכת קולמוס, לא לדחוס להודעת סיכום של ועדה את הכול, אבל לפחות על רגל אחת, כפי שנאמר "זכר ימות עולם, בינו שנות דור ודור, שאל אביך ויגְדְך, זקניך ויאמרו לך".
יעקב מרגי: בלי זה אנחנו נהיה חסרים.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לגברת לבנה זמיר, לכל האורחים ולחברי הקהילה, על היוזמה הברוכה של ציון 60 שנה למבצע קדש וגירוש יהודי מצרים ופורט סעיד.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה מאנשי האקדמיה ואנשי קהילה על הקורות אותם במצרים לפני מבצע קדש ולאחר המבצע, וכן על מצבם של יהודי מצרים אחרי מלחמת ששת הימים, המעצרים, העינויים, הגירוש והלאמת הרכוש.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה ממשרד החינוך על הפעולות הננקטות ועל תכניות הלימודים.
יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לציין ימים כאלה גם בשנים הבאות.
יעקב מרגי: היום ה-26 בספטמבר 2017, ו' בתשרי התשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא: פירוט תשלומי הורים לשנת הלימודים תשע"ז-תשע"ח – דיווח משרד החינוך.
יעקב מרגי: תחילה אני רוצה להשתתף בצער המשפחות מהפיגוע היום בהר אדר, ולאחל החלמה מהירה לפצוע.
יעקב מרגי: נקווה שלא נשמע עוד שמועות כאלה.
יעקב מרגי: שלום לחברי הכנסת, אורחים.
יעקב מרגי: זה דיון פגרה כפי שאתם רואים.
יעקב מרגי: כפי שהבטחתי, הנושא של התל"ן יהיה אחד הנושאים שניתן את הדגש עליו במושב החורף.
יעקב מרגי: אנחנו מקיימים דיון ראשוני, שגם יתווה את הדרך ואת האני מאמין.
יעקב מרגי: נקווה שמשרד החינוך, שעושה הרבה לצמצום פערים בחינוך, לא יפתח דלת צדדית-אחורית שתעצים את הפערים.
<קריאה: נגיד שיסגור, לא שלא יפתח.
יעקב מרגי: שלא יפתח, זה סגור.
יעקב מרגי: אם לא יפתח, הכול סגור.
יעקב מרגי: בוודאי שיסגור.
יעקב מרגי: תפקיד הדיון הוא לסגור את הדלתות הפתוחות.
יעקב מרגי: כשהוציאו חוזרי מנכ"ל או נהלים שמלכתחילה נותנים לגיטימציה לגביית תשלומים קטנים כגבוהים במדינה שיש בה חוק חינוך חובה חינם, אני חושב שזה כשלעצמו בעייתי.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לומר את המסקנות של הדיון, לכן אני נעצר בכל פעם שבא לי לומר.
יעקב מרגי: אז בירכנו על הקמה, חיזוק ועיבוי האגף לפיקוח ובקרה במשרד החינוך.
יעקב מרגי: ההרצה – זה לא תאגיד "כאן" שכל פעם מזכירים לנו שהוא בהרצה.
יעקב מרגי: אני חושב שהדברים ידועים וברורים.
יעקב מרגי: גם איפה שיש לקות, בלשון עדינה, או חריגה, או עושק, הטיפול הוא איטי לטעמנו.
יעקב מרגי: איטי מאוד.
יעקב מרגי: הורים נמצאים במצבים בלתי אפשריים של לחץ חברתי, כולל כמעט החרמה והדרה במקומות מסוימים.
יעקב מרגי: ואז קופצים עליהם ההורים מהוועדים או מהכיתה ואומרים מה אתם עושים לנו?
יעקב מרגי: אתם לא רוצים, תעזבו כאן.
יעקב מרגי: נשמע לכם הזוי, נכון?
יעקב מרגי: נשמע לכם שזה לא במדינת ישראל.
יעקב מרגי: אבל זה קורה, ומשרד החינוך לא ממהר, לצערי הרב, לנקוט בצעדים שמוקנים לו בחוק.
יעקב מרגי: ברשותכם, כדי לשחרר מתחים ולחצים, אני אומר מתחום אחר.
יעקב מרגי: בשנה שעברה, במאבק שלנו לרישום בנות לסמינרים החרדים, השגנו הישג – אילצנו את מנכ"לית משרד החינוך ואת משרד החינוך לפעול על-פי סמכותם ולנקוט בסנקציה כספית.
יעקב מרגי: אמרנו הגענו לדרך המלך.
יעקב מרגי: השנה מה קרה?
יעקב מרגי: אחרי שתיקנו תקנות וחשבנו שמשרד החינוך מתלהב, כי הוא עשה מסיבת עיתונאים, אז הוא יעמוד, מסתבר שמשרד החינוך טרפד את הצלחת התקנות ועד היום נמשכים הדיונים.
יעקב מרגי: וכשיש סוף סוף ועדת ערר – ועדת ערר מוסמכת – והיא מחליטה, והסמינר – לצורך העניין, התיכון במושגים שלנו – סורר, במקום לנקוט בסנקציה הזו, ידידי, מר לירן שפיגל – יש לנו הקלטה וגם החלטה כתובה שמנסים לשכנע את ההורים ואת הילדה לעבור לבית ספר אחר.
יעקב מרגי: או שהחלטת ועדת הערר משתנה כדי לקנות שקט.
יעקב מרגי: אני לא חי באזורי הנוחות שלי, כפי שתעקבו אחרי ב-15 שנות פעילותי בכנסת.
יעקב מרגי: אני לא בורח לאזורי הנוחות.
יעקב מרגי: אני מתעמת עם אותם אזורים בעייתיים מאוד שמבעבעים.
יעקב מרגי: משרד החינוך, זו קבלת הפנים למושב הבא.
יעקב מרגי: המילים שלי מאופקות היום.
יעקב מרגי: אני אנסה להמשיך באיפוק בדיון הזה כי על פניו יעלו דברים שיקוממו אותנו.
יעקב מרגי: אבל שוב – אני אומר את זה לעצמי ואני אומר את זה לכל האורחים – הדיון יתקיים בכבוד.
יעקב מרגי: חברי הכנסת, לפני שניתן למשרד החינוך, אתם רוצים להתבטא?
יעקב מרגי: בבקשה, יוסי יונה.
יוסי יונה: אדוני, קודם אני רוצה להצטרף לדברים שלך בפתיחת הדיון הזה ולהביע תנחומים למשפחות שאיבדו את בניהם ולהביע זעזוע קשה מהמקרה הזה.
יוסי יונה: בוקר נורא ביותר, ואנחנו חיים אתו מדי פעם, ואין סיבה שזה לא יפסק.
יוסי יונה: שוב, אני מביע זעזוע ותנחומים למשפחות.
יוסי יונה: לעניין שלנו – החיים, אנחנו ממשיכים אותם – בעניין שהתבקשנו לדון בו, אני רוצה גם להודות לך כי בדיון האחרון שהתקיים כאן אמרת שאתה הולך לקיים דיון מיוחד בנושא של התל"ן, והנה אתה עומד בהבטחתך.
יוסי יונה: אנחנו מבינים שהדיון הזה לא הולך להיות פשוט, כפי שאתה הטרמת ואמרת.
יוסי יונה: קיימת תרעומת מוצדקת, התמרמרות גדולה מאוד ומוצדקת מצדם של ההורים ומצדם של נציגי ההורים שבאים לכאן באופן קבוע ונאמן כדי לייצג את הכאב, את הזעזוע, את ההתקוממות והתמרמרות של ההורים על תשלומי ההורים.
יוסי יונה: בעודנו מדברים, אדוני היושב-ראש, כפי שאמרת, משרד החינוך אומר שהוא פועל כדי לצמצם ואף לבטל את תשלומי ההורים.
יוסי יונה: אנחנו נמצאים באיזשהו ריטואל, בכל שנה מבטיחים לנו שזו תהיה הפעם האחרונה, ובשנה הבאה שר החינוך מתכוון לבטל.
יוסי יונה: נניח שהיינו רואים - - -
יעקב מרגי: עושים לנו היסח הדעת – מעסיקים אותנו בתשלומי רשות וחובה, וגונבים אותנו בתל"נים.
יוסי יונה: והנה עוד פעם.
יוסי יונה: לא רק זאת, אם היינו רואים לאורך השנים, אדוני היושב-ראש, שנעשה מאמץ כן ואמתי ובו ישנה ירידה הדרגתית של תשלומי ההורים, היינו אומרים ניחא, הנה נעשה מאמץ, אי-אפשר לבטל את הגזרה הזאת באבחת החלטה של שר החינוך.