GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שרה לידיה דבש: אני אהיה מאוד רגשנית כי אני רוצה להקדיש את התערוכה הזאת למנטור של חיי ששינה את חיי, מלפני 35 שנים, אנחנו רוצים לשכוח את המספרים, שמו עזרא בישוורץ, זכרונו לברכה, שנקרא הרבי של הכוכבים בהוליווד.
<שרה לידיה דבש: המוטו הראשי שלו היה שהוא אהב את ישראל אבל כולם צריכים לחיות ביחד ללא תוויות מודבקות להם ומה הם הדברים שמשכו אותי אותי ביותר כשהתחלתי ללמוד על הגטו בוונציה זה שבמשך 300 שנים אשכנזים, ספרדים כולם חיו ביחד ביהדות.
<שרה לידיה דבש: אני חושבת שזה מסר חשוב להביא לכאן לירושלים, לכנסת.
<שרה לידיה דבש: אני הגעתי מחוצלארץ אז אני חושבת שכולנו באים ממקומות שונים כאן וזה צריך להוות דוגמה עבורנו.
<שרה לידיה דבש: אז תודה רינדלה, הבת של שלמה שוורץ ותודה שבאת, את מביאה את הרוח שלו וזה נהדר.
<שרה לידיה דבש: אני רוצה גם לא לשכוח- - - אנשים אמרו לי להביא פתקים קטנים, זה מאוד קל לדבר, לי מאוד קשה לדבר, אני אמנית גרפית, אני מעדיפה לצייר או לצלם.
<שרה לידיה דבש: תודה שבאת, מר רובין.
<שרה לידיה דבש: - - - זה ארגון שתמך בי בכמה מהפרוייקטים שלי במשך כמה שנים.
<שרה לידיה דבש: העובדה שמר רובין כאן היום ורחל זה מאוד מיוחד.
<שרה לידיה דבש: אני לא חלמתי שתהיו איתי כאן גם ממיאמי.
<שרה לידיה דבש: בוא נקווה שאני אעשה עבודה טובה ואתם תהיו גאים בי - - - שזה גם מדהים שבישראל, ובפרט בירושלים סצנת האמנות גדלה ואני מאוד גאה להיות חלק מזה.
<שרה לידיה דבש: היום זה ניסיון מאוד מיוחד עבורי בגלל שכל כך הרבה אמנים בירושלים, בישראל, שעושים עבודה נהדרת ואנחנו כאמנים צריכים שיאמינו בנו, שיתמכו בנו ואני לא רואה את, אה הנה היא, אנחנו צריכים להודות למיכל סדן שהיא אולי ה- - - שיכולים להיות לאמן.
<שרה לידיה דבש: היא אוהבת אמנות, היא אוהבת אמנים, היא נותנת את כל הלב והנשמה שלה לעבודתה ואני חושבת שסצנת האמנות לא תהיה אותו דבר בלעדיה.
<שרה לידיה דבש: תודה רבה מיכל.
יעקב מרגי: גברת מרסלה אנסלדי, בבקשה.
<מרסלה אנסלדי: (אומרת דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי:) שלום, לצערי הרב אינני מדברת עברית.
<מרסלה אנסלדי: אני אדבר מעט כי עבורי היום הזה הוא יום מיוחד מאוד.
<מרסלה אנסלדי: אני מייצגת את המוזיאון היהודי בוונציה ואת הקהילה היהודית בוונציה.
<מרסלה אנסלדי: זה הדבר החשוב ביותר, אני חושבת שכולם יודעים שוונציה היא אי שמוקף על ידי תעלות והגטו הוא אי שמוקף על ידי תעלות.
<מרסלה אנסלדי: אנחנו חיים באזור קטן מאוד של העיר הגדולה.
<מרסלה אנסלדי: עיר גדולה כעיר תיירותית אבל אנחנו רוצים להמשיך את המסורת שלנו, אנחנו רק 4500 איש ואנחנו מעט יהודים שיש להם את הכבוד והקושי להעביר את הסיפור של אבותינו.
<מרסלה אנסלדי: עבורי זה עונג גדול מאוד כשבקשתי את שרה כי היה לנו מיידי חיבור מיוחד.
<מרסלה אנסלדי: אנחנו לא יודעות למה אבל זה היה רגש מיוחד.
<מרסלה אנסלדי: כשרואים את המקום הזה שאני מכירה טוב כל כך מכוון שאלה חיי היום יום.
<מרסלה אנסלדי: המשרד שלי שם ויש שלושה בתי כנסת ב- - - אתם יכולים לדמיין לעצמכם את המשמעות עבור החיים של היהודים באירופה בגלל שוונציה הייתה מקום המפגש של יהדות.
<מרסלה אנסלדי: אני מציעה לכנסת את הספר הזה שמציג את ההיסטוריה שלנו אבל לא את ההיסטוריה של היהודים הונציאנים אלא ההיסטוריה של היהודים בוונציה, ירושלים ובכל העולם.
<מרסלה אנסלדי: זאת הגדה שהודפסה בוונציה בתחילת המאה ה-17, יש לנו את המקור במוזיאון שלנו.
<מרסלה אנסלדי: הגרסה הזאת הודפסה לפני כמה שנים כאן בירושלים.
<מרסלה אנסלדי: זה ספר עם ההיסטוריה שלנו, ההיסטוריה של העם היהודי.
<מרסלה אנסלדי: תודה על ההזדמנות הזאת.
יעקב מרגי: עכשיו אנחנו, נשאר לנו עוד קצת זמן, לכן אני אתן רשות דיבור לאורחים, אורח, שניים, שלושה, מישהו רוצה להתייחס?
<תמנע מוסט: קוראים לי תמנע מוסט, אני ירושלמית.
<תמנע מוסט: פגשתי את מיכל סדן והשאר היסטוריה.
<תמנע מוסט: אני מציירת בארץ ובחוצלארץ, הרבה מאוד תערוכות ואני מאוד התרשמתי מהצילומים היפהפיים.
<תמנע מוסט: קודם כל הצבעים מרהיבים.
<תמנע מוסט: יש פה מגוון של צבעים חמים, האדום והכתום והצהוב והבורדו.
<תמנע מוסט: אני הייתי בוונציה לפני הרבה שנים.
<תמנע מוסט: אתה מרגיש - - - (אומרת דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי:) הצילומים שלך מרהיבים.
<תמנע מוסט: הצבעים שלך, יש לך צבעים כל כך יפים.
<תמנע מוסט: תביטו בתמונה השנייה.
<תמנע מוסט: אפשר לראות את ה- - - ואת הצהוב, את החום, צבעים חמים.
<תמנע מוסט: הייתי בוונציה לפני הרבה שנים ואת חידשת את זה.
<תמנע מוסט: הדבר השני שאהבתי, אתם רואים את הציור משמאל, ההשתקפויות, זאת ונציה, השתקפויות בגלל התעלות.
<תמנע מוסט: יש את התחושה כאן שצריך רק מנגינה נעימה ומישהו שמשיט את הסירה, מישהו מקסים.
<תמנע מוסט: אלה גם מאוד יפות - - - אפשר להרגיש את האותנטיות, אפשר להרגיש את ההיסטוריה של העיר היפה הזאת.
<תמנע מוסט: וכמובן כל היתר.
<תמנע מוסט: אני רוצה גם בהזדמנות הזאת כדי להודות למיכל סדן, מספר אחת בישראל.
<תמנע מוסט: אוצרת אמנות נהדרת - - -
יעקב מרגי: ואני חשבתי שאני מספר אחת.
<תמנע מוסט: הבן שלי אסף רוצה לדבר, הוא גם מירושלים.
<אסף מוסט: (אומר דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי:) אני אסף, הבן של תמנע, היא אמנית שמציגה באירופה, בבוסטון, בלונדון ובישראל.
<אסף מוסט: קודם כל אני רוצה להגיד שמיכל סדן היא אדם נפלא - - - אני רוצה לומר שזאת תערוכה נפלאה.
<אסף מוסט: הייתי ברומא לפני שבועיים, איטליה היא מדינה יפה.
<אסף מוסט: יש לי אח צעיר שהוא אוטיסט, בן 31, וארגנתי תערוכה בשביל הילדים, התערוכה - - - בשביל הילדים - - - ארבע שנים, האחרונה הייתה ב- - - במרכז מנחם בגין.
<אסף מוסט: גם כתבתי מכתב לאנגלה מרקל, הקנצלרית בגרמניה, רציתי להודות לה על זה שהיא שלחה מתנדבים להוסטל.
<אסף מוסט: אני הייתי רוצה שילדים אוטיסטים יציגו בכנסת.
<אסף מוסט: זה החלום שלי.
<אסף מוסט: אני מקווה שהכנסת תקח את - - - זה החלום שלי.
<תמנע מוסט: (אומרת דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי:) מילה אחת קטנה.
<תמנע מוסט: לפני 20 שנה הייתה תערוכה יפה של ציור אמנותי.
<תמנע מוסט: מה שקרה זה שהיה שלג ואף אחד לא יכל להגיע לראות את התערוכה.
<תמנע מוסט: אנחנו רוצים מאוד להציג את הציורים היפים האלה שהם מלאים בכישרון ואם זה יהיה כאן אנחנו נהיה מאוד שמחים.
<תמנע מוסט: יש לנו 20-30 תמונות, התערוכה האחרונה הייתה ב- - - מורשת בגין וכו' וכו'.
<תמנע מוסט: ציורים יפים - - - יוזמות, יש לנו את הציורים הם רק ממתינים.
יעקב מרגי: אני רוצה לחזור למרסלה.
יעקב מרגי: זה יהיה עוול בכינוס כזה לא להזכיר את התרומה של הדפוס העתיק.
יעקב מרגי: רוב ארון הספרים היהודי עשיר בהדפסות של דפוס ונציה.
יעקב מרגי: ליבורנו אבל גם ונציה.
יעקב מרגי: יהודית מנהלת הוועדה רוצה לומר כמה דברים.
<יהודית גידלי: בוועדת החינוך והתרבות יש תערוכות כבר מלפני 20 שנה ואחת התערוכות הייתה של, הוא כבר לא היה ילד הוא היה יותר מבוגר, של נער שאני ממש מתנצלת ששכחתי את שמו - - -
<קריאה: ישראל פרנקל?
<יהודית גידלי: אני לא זוכרת את שמו, זה היה אולי לפני 10-15 שנה.
<יהודית גידלי: הוא הציג בתיאטרון ירושלים אבל קודם הוא הציג בוועדה.
<יהודית גידלי: לאחר מכן הוא עבר לתאטרון ירושלים, הוא כבר היה נער, בסביבות גיל ה-20 פלוס כך שכבר עשינו דבר כזה, זה דבר אחד.
<יהודית גידלי: דבר שני, אתם מוזמנים בהחלט, תציגו בפניי את התמונות ואם עוד נמצא דרך לשלב, בשמחה רבה.
<יהודית גידלי: עוד משפט אחד אחרון הישיבה לפני הישיבה הזו הייתה ישיבה של שילוב נערות, נערים, חניכים עם צרכים מיוחדים בקד"צ וש"ש.
<יהודית גידלי: זאת אומרת, הוועדה מקדישה הרבה מאוד לתלמידים וילדים עם צרכים מיוחדים בכל התחומים וגם בתחום הזה אתם מוזמנים לפנות בשמחה.
יעקב מרגי: חלק גדול, חלק ארי מדיוני הוועדה, רק כדי לסבר את האוזן, אנחנו שנתיים וחצי הקדנציה הזו הדיון הזה הוא מספר 485 שחלק גדול מהדיונים הם עבור התלמידים עם הצרכים המיוחדים, חינוך מיוחד, שילוב ילדים.
יעקב מרגי: אנחנו לא מוותרים בסוגייה הזאת.
<חני קייטרמן: (אומרת דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי:) היי, שמי חני קייטרמן, אני המנהלת של ארגון מעגל החברות של ירושלים, ארגון שאחראי על מתנדבים בגילאי העשרה עם ילדים עם צרכים מיוחדים בתחומים חברה ופנאי.
<חני קייטרמן: הלב שלי דופק, אני מרגישה אותו חזק יותר שאני מדברת אבל חברתי זינה לא תתן לי לעזוב עד שאדבר אז אני מרגישה שלא להגיד את זה יהיה כמו פשע.
<חני קייטרמן: אז אני אתגבר על הרגשות שלי ואומר לך שרה לידיה, לא רק שאת אמנית מדהימה אלא גם יש לך לב גדול עוד יותר.
<חני קייטרמן: כי שרה לידיה הגיעה למעגל החברות בחמשת החודשים האחרונים כשקראתי לה, המלצתי לה על - - - חברי שאני חייבת המון, יישר כוח, ואמרתי לשרה לידיה, התחלנו פרויקט שנקרא אמנות וידידות שבו לקחנו את הילדים עם הצרכים מיוחדים, 50 ילדים, ותחת הכותרת, ירושלים באספקלריה של זהב, נתנו להם מצלמות ולקחנו אותם בכל ירושלים והם צילמו את ירושלים בדרך מדהימה ביותר.
<חני קייטרמן: הם צילמו סצינות שאני ואתם בוודאי היינו חולפים על פניהן, הכל מהכל.
<חני קייטרמן: אחרי שהם צילמו את התמונות אני אמרתי לשרה לידיה, התערוכה הזאת בשבילם לא תרוץ, הם צריכים לעשות משהו לתמונות.
<חני קייטרמן: אז שרה לידיה אמרה, אני כל כך עסוקה ואני לא אוכל לעזור לך בשנה הזאת אולי בשנה הבאה ואני אמרתי, עת לעשות, עכשיו עכשיו, בבקשה עזרי לי.
<חני קייטרמן: והיא שמעה אותי וחברים, בזכות שרה לידיה, עוד 8 מנטורים אמנים הצטרפו אליה ויצרו יצירת אמנות עם התמונות, יצרו מאסטרפיס שנעשתה על ידי ידי ילדים עם אוטיזם ותסמונת דאון שבאתי להציג לשרה לידיה היום אבל לא לפני שבאופן פומבי הודיתי לה על נתינת החינם המדהימה שלה.
<חני קייטרמן: זה ילד שצילם פרח בגנים - - - הייתם מאמינים לזה?
<חני קייטרמן: ביחד עם שרה לידיה הם עשו פוטושופ לפרחים והם יצרו את זה, את זה, והשאר בספר שאתם מאוד מוזמנים להסתכל בו אחר כך.
<חני קייטרמן: תודה, תודה בשם מעגל החברות.
<שוקי כהן: לי קוראים שוקי כהן, הכינוי שלי זה האבא של החיילים הבודדים ואנחנו מדברים על נתינה, מה שאני הולך להגיד עכשיו אמרתי לפני ארבעה ימים לניקולאי שרבן שהוא יושב ראש הסנאט ברומניה.
<שוקי כהן: לפני שנתיים בערך הכרתי את מיכל בגלל חברת הכנסת שולי מעלם, נפגשנו פה ומשם נסעתי למיכל.
<שוקי כהן: ומאז נכנסתי לעולם הזה ואנחנו גרמנו למיזם שאמני ישראל בפתיחה, בתערוכות, כל מכירה שלהם הם תורמים 10% למען חיילים בודדים.
<שוקי כהן: וזה עוזר לנו להמון המון דברים.
<שוקי כהן: פה המילה הראשונה הייתה נתינה, אין נתינה יותר מזה, זה חבר'ה שעוזבים את הבית שלהם, עוזבים את המשפחות שלהם, עוזבים את החברים ובאים לארץ.
<שוקי כהן: ועליהם אנחנו צריכים לשמור.
<שוקי כהן: עליהם אנחנו צריכים לשמור שישארו פה והאמנות, ומיכל שדוחפת את זה בלי הפסקה, נותנת לנו חלק גדול מהכספים שאנחנו צריכים בכדי להחזיק אותם, לממן אותם ולדאוג לכך שהם ישארו בבית.
יעקב מרגי: כושר הנתינה, איפה יש עוד עם כזה.
יעקב מרגי: 6 לנובמבר 2017, י"ז בחשוון תשע"ח.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום: אי שוויון לימודי בישראל ורב תרבותיות בחינוך הציבורי.
יעקב מרגי: נמצאים איתנו עורכי המצגת ועורכי המחקר, חוקרים ממרכז טאוב שיציגו את עיקרי המחקר.
יעקב מרגי: כמובן שאנחנו ניתן לחוקרים ממרכז טאוב שיציגו את עצמם, שיציגו את המצגת ואת המחקר.
יעקב מרגי: לאחר מכן נפתח דיון ובסוף בסוף ניתן למשרדי הממשלה להתייחס ונראה עם אילו סיכומים אנחנו יוצאים מן הדיון הזה, כאשר תיקחו אותי מדיון טעון לדיון רגוע, זה ייקח לי כמה דקות.
יהודה גליק: אל תדאג, אנחנו נהפוך לך את הדיון לְטָעוּן, זה בסדר.
<יוסי שביט: שלום לכולם, שמי יוסי שביט ממרכז טאוב ומאוניברסיטת תל אביב.
<יוסי שביט: אני פרופסור לסוציולוגיה וסוציולוגיה של החינוך.
<יוסי שביט: אנחנו רוצים לדבר היום על הקונפליקט שיש בין ערכים של רב תרבותיות לבין ערכים של שוויון ואחידות במערכת החינוך.
<יוסי שביט: מערכות חינוך בכלל הן מערכות חינוך שיש מכנים זאת פועלות לפי הגיונות סותרים.
<יוסי שביט: כלומר, יש בקרבן עקרונות שונים שמוערכים במידה שווה, אבל קשה ליישב ביניהם.
<יוסי שביט: דוגמה לסתירה שכזו היא בין ערכי שוויון ואחידות מחד לבין ערכי גיוון ורב תרבותיות מאידך.
<יוסי שביט: כולנו נסכים שהיינו רוצים מערכת חינוך שוויונית.
<יוסי שביט: אפשר להתווכח על משמעות המושג שוויון, אם אנחנו רוצים שהיא תהיה שוויונית או רוצים שיהיה בה שוויון הזדמנויות, אם אנחנו רוצים שהשוויון יהיה בתקצוב או בהישגים, אבל אנחנו בדרך כלל מסכימים ששוויון זה טוב.
<יוסי שביט: מאידך, רובנו מסכימים שרב תרבותיות זה טוב.
<יוסי שביט: הווה אומר שמערכת החינוך מאפשרת לכל קהילה תרבותית, אידיאולוגית, לאומית, לחנוך את הילד על פי דרכה, הווה אומר, ללמד - - -
יהודה גליק: לחנוק את הילד על פי דרכו?
<יוסי שביט: לחנוך, למה אתה הורס לי?
<יוסי שביט: לא ציפיתי אחרת.
<יוסי שביט: ובכן, למה יש ניגוד בין שני הערכים האלה?
<יוסי שביט: למה יש ניגוד בין ערכים של שוויון ואחידות לבין רב תרבותיות?
<יוסי שביט: משום שכשאנחנו מקיימים מערכת רב תרבותית שמאפשרת למשל, לקהילות חרדיות שונות לקיים מערכות שתואמות את דרכיהן, דתיים כאלה, כנסיות ועוד, אנחנו מאפשרים לכוחות פוליטיים לבוא לידי ביטוי ולחלק את משאבי מערכת החינוך באופן דיפרנציאלי.
<יוסי שביט: כלומר, כשיש דיפרנציאציה היא מזמינה - - -
<קריאה: אתה מחזיר אותי 20 שנה אחורה.
<יוסי שביט: ובכן, רב תרבותיות ואי שוויון הם שני ערכים שעלולים או עשויים להימצא בסתירה אלה עם אלה.
<יוסי שביט: מה המצב בישראל?
<יוסי שביט: המצב בישראל הוא שמערכת החינוך הישראלית היא מערכת מגוונת, אבל שלא כולם מצליחים ליהנות מהגיוון הזה באותה מידה.
<יוסי שביט: ישנן קבוצות שיש להן שליטה על הערכים שרווחים במערכת החינוך של עצמן, למשל מועצת חמ"ד, החינוך הממלכתי דתי.
<יוסי שביט: ישנן קבוצות אחרות שנקנסות כשהן באות לממש את זכותן לרב תרבותיות, למשל בתי הספר הכנסייתיים מוגדרים כמוכר שאינו רשמי ומקבלים רק 75% מן התקציב.
<יוסי שביט: אתם זוכרים אולי את השביתה הגדולה שהייתה בתחילת שנת הלימודים לפני - - -
יעקב מרגי: לא רק הם, כל המוכר שאינו רשמי נענש.
<יוסי שביט: נכון, אבל לפעמים מוצאים פתרונות כאלה או אחרים ולפעמים לא.
<יוסי שביט: לכן אנחנו רוצים לקיים דיון.
<יוסי שביט: מכיוון שהמציאות מוכרת ומכיוון שהדילמה מוכרת, אנחנו רוצים לקיים דיון בהצעותינו לפתרון הקונפליקט.
<יוסי שביט: מה אנחנו מציעים?
<יוסי שביט: נחום, אתה רוצה פה לקחת קצת?
<יוסי שביט: נחום בלס ממרכז טאוב.
<נחום בלס: אנחנו מציעים כמה וכמה דברים שמתייחסים לנושא של השוויון בעיקר, השוויון במשאבים.
<נחום בלס: אני לא מדבר כרגע על שוויון בהישגים, אני מדבר על שוויון במשאבים.
<נחום בלס: ההצעה המרכזית שלנו היא שכל מערכת החינוך, מהגן ועד לכיתה י"ב, תתוקצב בשיטת סל דיפרנציאלי לתלמיד.
<נחום בלס: מערכת החינוך כיום מתוקצבת חלקית בבתי הספר היסודיים ובחטיבת הביניים על ידי תקן דיפרנציאלי לתלמיד, כאשר התקן הדיפרנציאלי מתייחס אך ורק לשעות הוראה.
<נחום בלס: אנחנו מתכוונים שכל מרכיבי ההוצאה לתלמיד יתוקצבו בצורה דיפרנציאלית.
<נחום בלס: לְמה הכוונה בצורה דיפרנציאלית?
<נחום בלס: הכוונה היא לכך שכל תלמיד ולא משנה מה דתו, מה אמונתו, איפה הוא לומד, באיזה בית ספר הוא לומד, יקבל את אותו התקציב בהתאם לתנאי הרקע הסוציואקונומי.
<נחום בלס: בתקציב, לפי הבנתנו, הפער בין תלמיד שבא מהרקע החלש ביותר לתלמיד מהרקע החזק ביותר, צריך להיות בסדר גודל של לפחות 50%, על כך מדברים הרבה מחקרים בינלאומיים - - -
חנין זועבי: 50% לטובת התלמיד החלש?
<נחום בלס: לטובת התלמיד החלש, שזה המינימום שצריך לתת לו העדפה על מנת שיהיה לו סיכוי להגיע להישגים דומים.
<נחום בלס: אני מדגיש שהכוונה היא לכל התלמידים בכל בתי הספר, ללא הבחנה, לא לפי לאום, לא לפי מגזר, לא לפי סוג פיקוח, לפי שום דבר, אבל, אנחנו אומרים שעל מנת לקבל את התקצוב האחיד הזה חייבים להתממש שלושה תנאים בבתי הספר.
<נחום בלס: התנאים האלה צריכים להיות בבתי הספר.
<נחום בלס: התנאי הראשון, ייאסר מיון תלמידים מכל רקע שהוא.
<נחום בלס: אי אפשר יהיה לא לקבל תלמיד אם הוא תלמיד חלש, אי אפשר לא לקבל תלמיד אם הוא מרקע דתי מסוים, אי אפשר למיין ולהגיד, "אתה לא תבוא בבית ספרנו".
<נחום בלס: מצד שני, כל בית ספר על פי המנדט ועל פי הרצון שלנו לרבגוניות, ברגע שהתלמיד התקבל לבית הספר, בית הספר והמורים כמובן בבית הספר יהיו רשאים לדרוש מהתלמיד להתנהג על פי הנורמות של אותו בית ספר.
יעקב מרגי: תסביר את מה שאמרת לגבי המחויבות.
מיכל רוזין: זו שאלה מאוד קריטית היום במערכת החינוך הציבורית שמכורסמת על ידי החינוך הפרטי.
מיכל רוזין: היא דרך אגב, קיימת כמעט בכל קבוצות האוכלוסייה, אז השאלה, מה שאתה אומר בעצם הוא שימשיכו להתקיים בתי ספר פרטיים אבל ברגע שאתה מחריג אז יהיו בתי ספר, שאז לא יקראו לו דמוקרטי, יקראו לו מומחיות למוזיקה ואז, מה זאת אומרת שהתלמידים "יתנהגו שם בהתאם"?
מיכל רוזין: אתה נתת אפשרות להחרגה וההחרגה הזאת, שוב, זו דילמה שכולנו חיים בה כבר הרבה מאוד שנים - - -
יעקב מרגי: לא, את התחלת מהסוף.
יעקב מרגי: הוא אסר על מיון תלמידים.
יעקב מרגי: לו יצויר, אני אדם חרדי, ניקח את הדוגמה שלי, אני רוצה להיכנס לבית ספר ששם מלמדים, המוסיקה זה לא איסור, ניקח משהו בניגוד להשקפת עולמי.
יעקב מרגי: אני לא אוכל להתנהג או להתלבש בצורה שבית הספר הזה מייחד את עצמו בה, אני אצטרך לקבל על עצמי, אם דרשתי להתקבל לאותו בית ספר, על פי אותו איסור מיון שנאסר על בית הספר?
יעקב מרגי: התלמיד יהיה מחויב לפעול לפי הקודים של אותו בית הספר.
יעקב מרגי: זה אם הבנתי אותך נכון.
<נחום בלס: דרך אגב, בנושא בתי הספר הפרטיים או לא הפרטיים, יש הבחנות שהן שונות, יש הבחנות לפי החוק, למי שייך בית הספר.
<נחום בלס: זו הבחנה יורידית משפטית אבל לטעמי, לפחות, זו לא ההבחנה המרכזית, כי ההבחנה העיקרית היא איך בית הספר מתנהג.
<נחום בלס: אם בית הספר איננו ממיין תלמידים, עובד לפי תכנית לימודים, מעסיק מורים כהלכה, אז זה שהוא שייך לגוף כזה או גוף אחר זה פחות מעניין.
<נחום בלס: בכל מקרה, יושב ראש הוועדה הגדיר את זה נכון, התנאי הראשון הוא שייאסר מיון תלמידים בכניסה אבל אחרי שתלמיד התקבל הוא צריך לעמוד בעקרונות של בית הספר.
יעקב מרגי: הוא ידע לאן הוא מתקבל.
<נחום בלס: הוא ידע לאן הוא בא.
<נחום בלס: התנאי שני, שבית הספר ילמד מקצועות ליבה מסוימים בהיקף - - -
יהודה גליק: היום בתי הספר לא מקבלים תלמידים?
יעקב מרגי: אני אסביר, תן לי.
יעקב מרגי: המוכר שאינו רשמי מתוקצב בחסר גדול, זה לא 75%.
יעקב מרגי: אם אתה משקלל הכול זה כמעט 50%.
יעקב מרגי: כמעט, עדיין לא 50% אם אתה משקלל את שעות הבסיס וכל הדברים הנלווים שהמשרד ידע לתת אותם אחרי זה, אחרי שעות הבסיס - - -
יהודה גליק: והיום הם מקבלים מי שרוצים לקבל.
יהודה גליק: הבנתי את זה.
יעקב מרגי: זו הפריבילגיה שעומדת לו.
יעקב מרגי: אתה רוצה לאחוז בחבל משני קצותיו?
יעקב מרגי: אתה רוצה לקבל תקציב שוויוני כמו שהמסמך מציע?
יעקב מרגי: הוא אומר לך שזה התנאי, לא למיין תלמידים והתלמיד יהיה מחויב.
יעקב מרגי: זה הרעיון.
<אורה חכם: תקשיבו לו ואחר כך תשאלו שאלות.
יעקב מרגי: אורה, ההצעה שלך מתקבלת.
יעקב מרגי: נא לא להפריע למציג.
<נחום בלס: התנאי השני הוא שכל בית ספר חייב ללמד תכנית ליבה מסוימת, אבל תכנית הליבה הזאת תהיה מצומצמת, מצומצמת באיזה סדר גודל לא קבענו כאן, אבל חשבנו על סדר גודל של 30%-40% מתכנית הלימודים.
<נחום בלס: הוא יכול ללמד בשאר ולהמשיך לקבל את מלוא התקציב על פי הבנתו ועל פי תפיסת עולמו.
יהודה גליק: אתה נכנס פה לאלמנט של כפייה.
יהודה גליק: זאת אומרת, אתה אומר, "אני רוצה ללמד את הילד שלי רק תורה, רוצה שהילד שלי ילמד חומש בלבד", אז אתה בא ואומר, "תשמע, לא, אנחנו מחליטים בשבילך מה המינימום".
יהודה גליק: אנחנו כמדינה מחליטים.
יעקב מרגי: הבנת נכון.
יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה, זה הדבר היחיד שהמדינה קובעת או כופה עליך?
מיכל רוזין: נכון, מה זאת אומרת?
מיכל רוזין: הילדים שלי הולכים למערכת חינוך ציבורית, כופים עליהם - - -
יהודה גליק: אין שום בעיה, שיגידו מראש.
יעקב מרגי: בוא נקשיב לעמדה.
יהודה גליק: לא, כי הייתה הצעת חוק כזו שנפלה.
יעקב מרגי: לא, אתה נגעת בליבה עכשיו, הליבה היא רק חלק.
יעקב מרגי: בוא, תמשיך להציג את המסמך.
<יוסי שביט: אני רק רוצה להתפלא, חבר הכנסת גליק, שההתנגדות לכפייה עולה רק בסעיף השני, משום שגם בסעיף הראשון יש כפייה.
מיכל רוזין: נכון, בדיוק.
יהודה גליק: איזה כפייה?
<יוסי שביט: הכפייה שאוסרת מיון.
<יוסי שביט: הרי יש המון מיון היום.
יהודה גליק: זו כפיית חופש.
יהודה גליק: זו לא כפייה, להיפך, זה חופש.
<נחום בלס: בסופו של דבר כל חוק גדל - - -
מיכל רוזין: מה שנוח לך אתה מרשה?
חנין זועבי: אמרת שאנחנו נקשיב.
<נחום בלס: אנחנו מאוד רוצים שאתם תקשיבו.
יעקב מרגי: תנו להציג את המצגת עד הסוף, בבקשה.
<נחום בלס: אנחנו אומרים שכל בית ספר או המסגרת, כל מסגרת, הם צריכים לקיים ליבה בהיקף מצומצם, מעבר לזה הם חופשיים לקבוע את תכנית הלימודים על פי תפיסת עולמם, ובלבד כמובן שלא יעודדו לא אלימות, לא גזענות ולא יעמדו בסתירה לחוקי המדינה.
<נחום בלס: התנאי השלישי מבחינתנו הוא שכל בית ספר יעסיק את המורים, מורים שהם מורים מוכשרים ובעלי הסמכה להוראה, על פי תנאי העבודה, על פי הסכמי העבודה הקיבוציים.
<נחום בלס: אלה שלושת התנאים שאנחנו מציעים שמי שעומד בהם יקבל את התקצוב המלא, מי שאינו עומד בהם או שיקבל תקצוב חלקי או שלא יקבל תקצוב בכלל.
<נחום בלס: הדבר האחרון שנראה לנו שהוא מאוד חשוב, שלכל הקבוצות האלו, מה שנשיא המדינה קרא לו שבטים, יהיה ייצוג הולם בצמרת, במוסדות הקובעים של משרד החינוך.
<נחום בלס: לא יכול להיות שמשרד החינוך, הצמרת שלו והמוסדות הקובעים שלו בעצם ישקפו רק חלק אחד שהוא פחות או יותר מחצית או קצת יותר ממחצית אוכלוסיית התלמידים והאוכלוסייה של מדינת ישראל.
<נחום בלס: שלכל אחת מהקבוצות האלו יהיה גם גוף מרכזי, ועדה או איך שלא יקראו לה, שיהיו בעלי סמכויות להחליט לגבי מה שקורה באותו הגוף.
<נחום בלס: אלה הדברים באופן מאוד מאוד כללי.
<נחום בלס: כל הדברים האלה כתובים בצורה הרבה יותר רחבה וממוסמכת, אבל היות שאנחנו מנוסים בוועדת החינוך של הכנסת קיצרנו את הדברים בצורה מרבית.
יעקב מרגי: בגדול אני יכול לומר לחברים, לא אחת עולה הסוגיה של התקצוב בחסר של הזרמים השונים בחינוך.
יעקב מרגי: ה-100% זה הממלכתי, הממלכתי דתי אני חושב שהוא נוגע ב-120%.
יעקב מרגי: יש מי שסובר שזה אפילו מעל ה-20%, המחלוקת נעה בין 19% לבין 23%-24%.
יעקב מרגי: כך נאמר לי כאן.
יעקב מרגי: יש את הרשתות שהן לא מגיעות ל-100% של הממלכתי, יש הרבה דברים שהן לא זוכות להם, אבל זה פחות או יותר נוגע קרוב ל-100%, רשתות החינוך שבתוכן החינוך הכנסייתי הוחרג לצורך מציאת פתרון זמני, אבל מוכר שאינו רשמי מתוקצב בחסר, למה?
יעקב מרגי: אל"ף, כי הם לא רוצים להיות תחת הפיקוח המלא של משרד החינוך בתחומים שונים, אז מותרת להם הפריבילגיה הזו למיין תלמידים.
חנין זועבי: אבל גם החרדיות,והם מקבלים יותר מ-100%.
יעקב מרגי: לא, לא, תקשיבי, כשאת אומרת חרדים זה כמו כשאת לא אוהבת כשאומרים בהכללה - - - החרדי הוא מושג שכולל בתוכו כמה וכמה מסגרות חינוך.
יעקב מרגי: יש את רשתות החינוך שהחינוך הכנסייתי רצה לקבל את המעמד הזה של רשת חינוך, אבל מאחר ויש את הסוגיה של הבעלויות והכנסייה לא הסכימה, מבחינה משפטית המדינה הסכימה ורצתה להכליל, שזה דבר שהם בקנאות שומרים, כי רשתות החינוך זה איזו ברייה מיוחדת שנבראה שהמשפטנים אמרו על זה כמי שקפאו שד, בסדר?
יעקב מרגי: זה התחיל מהחינוך העצמאי, אחר כך באילוץ גם מעיין החינוך התורני, מאז הם בקנאות לא מוכנים.
יעקב מרגי: שוב, אלה משאבים.
יעקב מרגי: באה תפיסת עולם שאומרת כאן, בנייר של מרכז טאוב, אני מאמין שהושקעה בו מחשבה, והוא אומר שבחינוך זה לא שייך.
יעקב מרגי: באמת עולה התהייה הזו.
יעקב מרגי: מי שבאמת מסתכל בצד הזה של הילד.
יעקב מרגי: הילד עכשיו מגיע למערכת חינוך, ההורים שלו בחרו לו את מסגרת החינוך.
יעקב מרגי: בגלל הבחירה של ההורים, הילד הזה, חרצו את גורלו, את עתידו, הוא מתוקצב בחסר, על פי השקפות עולם כאלו ואחרות לא מלמדים מקצועות ליבה, לוקחים אותו לכיוונים אחרים בכלל.
יעקב מרגי: הוא בא ואומר, קודם כל, תקציב, כל ילד בישראל צריך לקבל מרגע שהוא נכנס למערכת החינוך ולא משנה באיזו מערכת חינוך הוא פועל, והוא חוסה, תתקנו אותי אם לא, הוא חוסה תחת חוק חינוך חובה חינם, צריך לתקצב אותו במלא בשוויון.
יעקב מרגי: הוא אומר כן, אבל יש תנאים.
יעקב מרגי: נתקצב שווה בשווה את כל תלמידי ישראל, אבל מה?
יעקב מרגי: תיפסק סוגיית מיון התלמידים ותנאי הקבלה.
יעקב מרגי: צריך להתייחס לזה כי אז מתחילים אזורי רישום ומה יגדיר אזור רישום?
יעקב מרגי: יש כאלה בתי ספר אזוריים, יש כאלה ייעודיים, ייחודיים, צריך - - - בהם.
יעקב מרגי: הוא אומר, אתה רוצה לקבל 100% תקצוב?
יעקב מרגי: אין מיון תלמידים.
יעקב מרגי: כל תלמיד שדופק לך בדלת ורוצה ללמוד, אתה אומר לו, "הנה התנאים של בית הספר.
יעקב מרגי: בית הספר דוגל בקווים כאלה וכאלה, תחתום שאתה מקבל אותם, תתקבל".
יעקב מרגי: זה התנאי היחיד.
יעקב מרגי: לא רמת לימודים, לא השקפת עולם, לא סוג הכיפה, לא עלויות נוספות, לא תל"נים וכל מיני כבישים עוקפים לתשלומים כאלה ואחרים, זו גישה.
יעקב מרגי: כשישבו אצלי החברים אני אמרתי, אתה יודע, זה נייר שאפשר להציב אותו על השולחן ולהתחיל לדון בו.
יעקב מרגי: אני מאמין בזה שילד שמגיע למערכת החינוך של מדינת ישראל צריך להיות מתוקצב שווה בשווה.
יעקב מרגי: שווה בשווה.
יעקב מרגי: זה שההורים שלו בחרו קו מסוים כזה או אחר - - -
<קריאה: בכל זאת, זה עדיין - - -
יעקב מרגי: מי שלא חולם לא מגיע לכלום בסוף.
יעקב מרגי: אני חושב שזו זכות של כל ילד לקבל לפחות הזדמנות שווה.
יעקב מרגי: בצורה שמדינת ישראל קבעה את כללי התקצוב של מוסדות החינוך, היא מראש השלימה עם זה שילדי ישראל לא כולם מקבלים הזדמנות שווה.
יעקב מרגי: מאחר ואני לא רשמתי את חברי הכנסת לפי סדר הגעתם, מי חבר הכנסת הראשון שהיה כאן?
יעקב מרגי: חנין, בבקשה, גבירתי.
חנין זועבי: קודם כל תודה על הישיבה החשובה והמחקר החשוב.
חנין זועבי: אני מסכימה כמעט, לא כמעט, אולי מאה אחוז למה שאמרתם.
חנין זועבי: יש לי מחלוקת על האסטרטגיה ועל איך אתם מחברים בין הזכות לבין התנאים, שגם אם יש להם היגיון, ואני מסכימה, אני חושבת שאולי גם יושב ראש הוועדה מסכים על תכנית ליבה של 30%, 40%, אני לא יודעת עכשיו, האם בתי הספר של רשתות החינוך מלמדות אפס אחוז ליבה?
יעקב מרגי: לא כולן.
יעקב מרגי: המעיין התורני מלמד מקצועות ליבה, 75%.
חנין זועבי: אתם אומרים כך, אתם אומרים שאין שוויון בתקציב ובתקצוב לתלמיד.
יעקב מרגי: עובדה, כן.
חנין זועבי: זו עובדה.
חנין זועבי: אנחנו רוצים קודם כל לחייב את כולם בתנאים של אי מיון ושל תכניות ליבה.
חנין זועבי: המגזר הכי מופלה, וגם יושב ראש הוועדה יסכים איתי, הוא בתי הספר הקהילתיים, כך אנחנו מגדירים אותם, לא כנסייתיים.
חנין זועבי: אני למדתי בבתי הספר האלה, לא ראיתי כנסייה, לא ראיתי, לא שמעתי משהו - - -
יעקב מרגי: הזרם הכנסייתי.
חנין זועבי: הקהילתיים, זו ההגדרה שלנו בלקסיקון שלנו.
חנין זועבי: הם הכי מופלים ואין להם בעיה של ליבה - - -
<יוסי שביט: הכי מופלים זה הפטור, אבל הם כמעט - - -
יעקב מרגי: כמו מוסדות הפטור, צודק, לא הזכרתי אותם.
יעקב מרגי: מוסדות הפטור בכלל בתחתית.
חנין זועבי: כמעט, אז הם לפני האחרון אולי באפליה.
חנין זועבי: הם מלמדים את כל הליבה, מאה אחוז.
חנין זועבי: אני חושבת שאם אתה תציג להם את המשוואה להעלות את התקציב ושהם יסלקו את התנאי הזה של מיון, כי הם כן ממיינים, אז אני חושבת שהם יקבלו, אפילו אנחנו נדרוש את זה ואנחנו נפעיל לחץ, אבל כל עוד הזרם שלא מלמד ליבה, אנחנו נהיה קשורים לזרם שלא מלמד ליבה ולא מקיים את התנאים האלה על מנת לקיים את המשוואה.
חנין זועבי: אתם רוצים לקיים את המשוואה על כולם, נכון?
חנין זועבי: על כולם.
חנין זועבי: אז איפה הוויכוח ייתקע?
חנין זועבי: הוויכוח ייתקע אצל בתי הספר שלא מלמדים ליבה.
חנין זועבי: זו החוליה הכי קשה, נכון?
חנין זועבי: לפי התנאים שלכם.
יעקב מרגי: האוצר לא פחות קשה.
חנין זועבי: לא, לא, אם אנחנו מקבלים עכשיו בבתי הספר - - -
<נחום בלס: חברת הכנסת, בוא נאמר ככה, הוויכוח הוא בדרך כלל בנושא ליבה על שלושה דברים, איזה מקצועות - - -
חנין זועבי: אבל אתה מסכים איתי שזה ויכוח הכי קשה, של מקצועות הליבה?
יעקב מרגי: זו אחת המשוכות.
<נחום בלס: לא, אני אומַר לך, הוויכוח הוא על איזה מקצועות, איזה חלק מתכנית הזמן הם יִילָמדו ומה יילמד במסגרת כל מקצוע.