GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: יש קבוצות חילוניות שכותבות לי מדוע לא מחזקים את הזרם שנקרא טלי.
יעקב מרגי: החרדים תגידי להם טלי זה כפירה.
יעקב מרגי: זה תגבור לימודי יהדות.
יעקב מרגי: וזה טעימות קטנות לילדים כבר בגן.
יעקב מרגי: יש דעות כאלה.
יעקב מרגי: יכול להיות שגם בכיתה של אחיך תמצאי דעות שונות לאו דווקא הדעה שלך.
יעקב מרגי: לכן, עצה אני נותן, עכשיו כפוליקאי אני אגיד לך, וזה נוגע לכל מה שאנחנו, אנחנו רגילים לקרוא כותרות.
יעקב מרגי: אנחנו לא יורדים לשורות הקטנות.
יעקב מרגי: אתם הדור הצעיר, אתם דור ההמשך.
יעקב מרגי: אל תסבלו מה שאנחנו - - - אל תקנו לוקשים.
יעקב מרגי: גם כותרת בעיתון זה לא הכי אמת.
יעקב מרגי: גם הכותרת היא כותרת, תכנסו לגוף הכתבה, תקראו עד למטה.
יעקב מרגי: תראו אם הפרטים באמת זועקים כמו בכותרת.
יעקב מרגי: יש מציאות שהיא שונה מההפחדות של הפוליטיקאים.
<קריאה: יש עוד שאלות?
יעקב מרגי: אני הייתי שמח אם החבר'ה הדרוזים או המוסלמים ישאלו אותנו שאלה.
מרדכי יוגב: הנה, שתי שאלות יחד, תשאלו ונתייחס לשתיהן.
<קריאה: גו'הרה מיפו מהצופים.
<קריאה: היא שואלת בעניין התקציבים.
<קריאה: מתי בחיים בארץ ישראל ישוו בין תקציב של תלמיד ערבי עם תלמיד יהודי.
יעקב מרגי: דיברנו על זרמים בחברת החינוך.
יעקב מרגי: יש הגדרות, יש כמה פלטפורמות להפיץ רשתות.
יעקב מרגי: המדינה, הברירת מחדל שלה שהיא תעודד אותו שהחינוך הממלכתי יתוקצב הכי הרבה.
יעקב מרגי: זה של הממלכה, זה של המדינה.
יעקב מרגי: כל מי שרוצה להתחנך בחינוך הממלכתי זוכה למאה אחוז תקצוב.
יעקב מרגי: גם בממלכתי יש הבדל, ממלכתי דתי, ממלכתי רגיל, אבל בוא נאמר ממלכתי אחד זה הממלכה, זה משרד החינוך שהוא מוביל ומפקח על הכל.
יעקב מרגי: יש מתחתם רשתות חינוך שזה יותר לחרדים שהם מקבלים פחות מהחינוך הממלכתי.
יעקב מרגי: ויש המוכר שאינו רשמי, זה גם החינוך הכנסייתי, חלק גדול מהחינוך החרדי וחלק גדול ממוסדות החינוך החדשים כמו הדמוקרטי והאנתרופוסופי.
יעקב מרגי: זה בכלל, המדינה אומרת שהיא מתקצבת 75%, בפועל זה נושק ל-50% בערך.
יעקב מרגי: היה דיון בשנה שעברה, אתם זוכרים, של כיתה של 33 אלף תלמידים בחינוך הכנסייתי.
יעקב מרגי: הם אמרו, אנחנו סובלים מגרעונות רוצים.
יעקב מרגי: אבל הם בפלטפורמה של המוכר שאינו רשמי.
יעקב מרגי: עומדת זכות לכל מי שרוצה לקבל מאה אחוז תקצוב להכנס למערכת החינוך של המדינה.
יעקב מרגי: יש פריביליגיה, אני אסביר לך, זה נכון 75% זה הבסיס אבל משרד החינוך ומשרד האוצר התחכמו ואמרו, יש שעות בסיס, עד 75%.
יעקב מרגי: בשנים האחרונות מה עשה משרד החינוך – כל התוספות לא נמצאות בשעות הבסיס.
יעקב מרגי: נוצר פער שהוא לא 75%, הוא נושק ל-50%.
יעקב מרגי: זה עיוות.
יעקב מרגי: המדינה צריכה למצוא את הקו המאזן בין הרצון לחזק את הממלכתי לבין לתת אפשרות והזדהות שווה לכל תלמיד.
יעקב מרגי: לא הצלחנו לפתור אותה, לא בחרדי, לא בחינוך המוכר שאינו רשמי שאינו חרדי וגם לא בחינוך הכנסייתי.
יעקב מרגי: עצמנו עין, בתי משפט עצמו עין ודחפנו שנה שעברה 50 מיליון ₪ לחינוך הכנסייתי דרך המשרד לשוויון חברתי כדי שבג"ץ לא יתערב לנו.
<טל מדר: קודם כל תודה רבה חברי הכנסת - - -
<דני רוזנר: אני רוצה רק להגיד ממש משהו קצר.
<דני רוזנר: דני רוזנר, ממנהל אגף חברה ונוער שאחראי על כל החינוך החברתי הבלתי פורמלי במשרד החינוך, בין השאר ארגוני הנוער.
<דני רוזנר: אנחנו רגילים, כציבור, להיות ציניים כלפי פוליטיקאים.
<דני רוזנר: כאילו מה שהם לא יגידו אנחנו לא מאמינים.
<דני רוזנר: בגדול.
<דני רוזנר: זה ה- - - אנחנו רגילים להיות ציניים.
<דני רוזנר: והדבר הזה שאתם עוסקים בו של מרחב חיים משותף במדינת ישראל, איך כל אזרח ישראלי, לא משנה איפה הוא גדל, מה צבע עורו, מה המבטא שלו, מאיפה הוא בא, לא משנה, מרגיש שהוא חלק מהמדינה הזאת, שהמקום הזה הוא שלו.
<דני רוזנר: יש כמה הנחות יסוד שכנראה אי אפשר לשנות אותן.
<דני רוזנר: כנראה נמשיך לגור ביישובים או בשכונות שמרביתן נפרדות.
<דני רוזנר: זה טבע האדם.
<דני רוזנר: הולך לאזורי הנוחות שלו, הוא גדל במקומות שקרובים אליו, בתרבות שלו וכו'.
<דני רוזנר: כנראה זה יימשך.
<דני רוזנר: כנראה נמשיך ללמוד בזרמי חינוך שונים.
<דני רוזנר: רובנו.
<דני רוזנר: לכל אחד חשוב שהוא יגדל על המורשת שלו ובית אבא ומאיפה שהוא בא וכו'.
<דני רוזנר: כנראה, וגם הפוליטיקאים במובן מסוים מבטאים את זה.
<דני רוזנר: ציבורים ייראו בייצוגיות שלהם את עצמם.
<דני רוזנר: ולכן, כנראה שימשכו מפלגות דתיות ומפלגות חרדיות ומפלגיות ערביות וכו', כנראה זה ימשך.
<דני רוזנר: כי ככה כל אזרח רואה את עצמו משתקף דרך הפוליטקאי שמייצג אותו.
<דני רוזנר: ובעצם מה נשאר בתוך כל הדבר הזה, איך עושים את זה.
<דני רוזנר: ככה.
<דני רוזנר: פשוט מפגשים.
<דני רוזנר: מה שאתם עושים.
<דני רוזנר: ובעיניי אם יש היום איום אסטרטגי על מדינת ישראל הוא לא בא מאיראן ולא בא מעזה ולא בא מכל מקום כזה.
<דני רוזנר: הוא בא מתוך החברה הישראלית עצמה.
<דני רוזנר: אם לא נדע לבנות פה מרקם חיים משותף, אנשים עם אנשים שרואים ביחד איזשהו עתיד ישראלי משותף, אז מצבנו יהיה רע ומר.
<דני רוזנר: וכשפוליטיקאים, ולא משנה, וכל אחד פה, גם מוטי וגם חבר הכנסת מרגי שייכים למפלגה סקטוריאלית, אבל כשהם באים אליכם לשמוע אתכם, לדבר איתכם בגובה העיניים זאת אמירה שהיא מעבר לפוליטיקה.
<דני רוזנר: זו אמירה שבאה להגיד לכם, חבר'ה, מה שאתם עושים פה זה הדבר הכי חשוב.
<דני רוזנר: אז להגיד לכם תודה על זה שאתם עושים את זה.
<דני רוזנר: ולהגיד לכן תודה על זה שבאתם.
<עירית ברוק: אני עירית ברוק ממשרד החינוך, דני הוא המנהל שלי.
<עירית ברוק: משהו שלא יודעים, אני אמרתי את זה לחבר הכנסת מרגי ואני רוצה להגיד גם לכם.
<עירית ברוק: הם חברים נורא טובים.
<עירית ברוק: הם לא מראים לנו את זה, לפעמים זה לא עובר בתקשורת, הם חברים מאוד מאוד טובים.
<עירית ברוק: ו- - - חבל שזה לא משתקף יותר ב- - - כי זה מודלינג מאוד טוב.
<עירית ברוק: גם כשיש להם לכל אחד את הדעות שלו והם נלחמים על הדעות ויודעים להביע אותן מאוד טוב ולייצג את הציבורים.
<עירית ברוק: ביניהם הם חברים ממש טובים.
<עירית ברוק: ואני מקווה שגם אנחנו בחברותות שלנו נדע להיות חברים טובים.
<שלומי קסטרו: אנחנו ממשיכים מכאן.
<שלומי קסטרו: תודה רבה רבה לכם, תודה לדני - - - שמסייע לנו.
<שלומי קסטרו: ועדת חינוך.
<שלומי קסטרו: אנחנו תיכף חוזרים.
נורית קורן: שלום לכולם, אנחנו פותחים את הישיבה.
נורית קורן: היום 13.6.2017, י"ט בסיוון, התשע"ז.
נורית קורן: אנחנו מציינים היום את יום העיוור הבינלאומי שהיה בשבוע שעבר, אך בכנסת הוא מצוין היום.
נורית קורן: אין יותר מאשר לעסוק בתלמידים שהם לקויי ראייה ועיוורים.
נורית קורן: הדבר החשוב ביותר שאני יכולה לומר, שבעצם, ברגע שאני התחלתי לכהן בכנסת לפני כשנתיים, התאריך 6.6 היה מיוחד עבורי, כי גיליתי איזה מחברות התלמידים לקויי הלמידה ושנמצאים במערכת החינוך הרגילה סוחבים אתם, ופשוט נדהמתי.
נורית קורן: נדהמתי מהגודל שהילד צריך – מחברת ענקית, ומה שהימם אותי, הדבר הגרוע ביותר היה שהיו ילדים שהיו במערכת החינוך ו-191 ילדים לא היה להם את הערכה הדיגיטלית.
נורית קורן: אני מאוד מקווה שהיום, אחרי שנתיים, וגם קיבלתי דיווח שנה לאחר מכן שזה סודר, אבל אני עדיין רוצה לשמוע פרטים על זה.
נורית קורן: הדבר החשוב ביותר – יש היום המון טכנולוגיות, ואנחנו יכולים לשנות את החיי הילדים מקצה לקצה, ואני חושבת שהגיל הכי משמעותי זה בתי הספר היסודיים, ואנחנו צריכים להכניס כמה שיותר טכנולוגיה, ולא מעניין אותי כמה עולה, לא מעניין אותי.
נורית קורן: אני רוצה שהילדים יקבלו את הטוב ביותר.
נורית קורן: אם אנחנו יודעים להיות מדינת ההייטק, אז אנחנו צריכים להיות גם המדינה שתיתן דווקא לאנשים עם מוגבלות את ההנגשה הטובה ביותר בשבילם, והחדשנית ביותר, במיוחד במערכת החינוך – שתמיד צועדת בצעדים לאט לאט, אני רוצה דווקא בנושא הזה, לפחות ללקויי ראייה ועיוורים – גם חירשים, אבל אנחנו מדברים היום על לקויי ראייה, שאני חושבת שהאפילה שלהם כל כך כל כך גדולה, ויש כאלה שזה רק הולך ומחמיר, וזה נורא.
נורית קורן: יש לי חבר שלצערי הרב יושב שבעה על אביו, והוא היה צריך להיות פה עם הבת שלו, הבת הגדולה.
נורית קורן: היא לקוית ראייה וראייתה הולכת ומדרדרת.
נורית קורן: היא היתה צריכה להיות כאן אבל הרגישה שהשבוע היא לא יכולה.
נורית קורן: אני אדבר במקומה אחר כך.
נורית קורן: אני רואה ביום יום מיוחד שאנחנו נעשה בשביל להצעיד את המערכת.
נורית קורן: אז זה נושא אחד, ההנגשה עם כל הטכנולוגיה החדשה.
נורית קורן: נושא נוסף שאני רוצה להעלות זה ההסעות לילדים לקויי ראייה, שלא מקבלים מלווה.
נורית קורן: אז בואו נתחיל, ומי שיציג לנו את כל מה שקורה במערכת החינוך זה משרד החינוך.
<שולמית כהן: אני מפקחת במשרד החינוך על תלמידים בחינוך מיוחד, אני ממונה על תלמידים עם לקות ראייה ולקות שמיעה.
<שולמית כהן: קודם כל אני שמחה לומר שבשנתיים האחרונות עברנו מהפך באמת דרמטי בכל הנושא של ליקויי ראייה, גם בנושא של ספרי הלימוד, גם באמצעי עזר טכנולוגיים ועוד הרבה מאוד נושאים, וגם בכלל במשאבים שמגיעים לתלמידים הללו.
<שולמית כהן: אם לפני שנתיים, שגם אז היית שותפה לדיונים, גם ללקויי השמיעה וגם ללקויי הראיה, אנחנו דיברנו על 2,000 תלמידים שזקוקים לטכנולוגיה מסייעת, שמתוכם 60 תלמידים קיבלו, אז היום אנחנו יכולים לספר על כ-1,400 תלמידים שיש להם טכנולוגיה.
נורית קורן: זה מספר גדול.
<שולמית כהן: ענק.
נורית קורן: ממה נובע הגידול הזה?
<שולמית כהן: מכל מיני סיבות.
<שולמית כהן: אחת הסיבות היא גידול טבעי.
<שולמית כהן: דבר שני – כל תלמיד שיוצא מהמערכת מקבל את הערכה אתו.
<שולמית כהן: אנחנו לא לוקחים את הערכה ונותנים לילד אחר.
<שולמית כהן: אז זאת אומרת - - -
נורית קורן: היא לא מתיישנת?
<שולמית כהן: היא מתיישנת אחרי 3 שנים.
נורית קורן: אז כשהוא יוצא מהמערכת היא כבר לא שווה.
<שולמית כהן: ואם הוא קיבל לפני שנה, אז מה?
<שולמית כהן: אנחנו גם לא לוקחים.
<שולמית כהן: קודם כל, אנחנו נותנים לתלמידים אייפדים, שבעבר לא נתנו.
<שולמית כהן: אז הכנסנו טכנולוגיות נוספות והרחבנו את מספרי הילדים, מטבע הדברים, בגלל הטכנולוגיות הנוספות – משרד הילדים שיכולים להיעזר בטכנולוגיות האלה.
נורית קורן: אולי לפני כן – אולי נגדיר בדיוק ה זו לקות הראייה.
נורית קורן: ממתי הם מקבלים את העזרים הטכנולוגיים?
נורית קורן: יש לזה הגדרה?
נורית קורן: למשל, אצל חירשים, עם לקות שמיעה – יש דרגות.
<שולמית כהן: לגבי הראייה – הגיל הוא משמעותי במתן ציוד.
<שולמית כהן: אחד הדברים שמאוד מאוד חשובים לנו – שהילד ילמד לקרוא.
<שולמית כהן: אנחנו צריכים ללמד אותו לקרוא למרות שהוא לא רואה, ואנחנו רוצים שהוא יקרא, הוא בעצמו, לא שמישהו יקריא לו, לא שמישהו ישמע.
<שולמית כהן: כולנו, כל אחד מאתנו, אוהב להיות באזור הנוחות, ולא להתאמץ יותר מדי.
<שולמית כהן: ברייל – בדיוק סיפרתי פה – זה הדבר שהכי קשה ללמוד לקרוא.
<שולמית כהן: בדיוק אמרתי פה – אין לנו אף מורה שיודעת לקרוא ברייל באצבעות, אין לנו מורה כזו.
<שולמית כהן: הן כולן קוראות בעיניים.
<שולמית כהן: ללמוד לקרוא, את צריכה כמה שנים טובות לאמן את הכריות של אצבעות הידיים כדי ללמד את הילד לקרוא ברייל.
<שולמית כהן: אז קודם כל, מטבע הדברים, אם תגידי לילד – בוא תלמד ברייל, או בוא תשמע את הסיפור, הוא יגיד – למה אני צריך להתאמץ?
<שולמית כהן: אשמע את הסיפור.
<שולמית כהן: לכן, אנחנו מההתחלה מונעים את זה ממנו.
<שולמית כהן: אנחנו נותנים לו להשתעשע עם הציוד.
<שולמית כהן: זאת הסיבה שאנחנו אומרים שבתחילת כיתה ג', כאשר הוא כבר רכש את הקריאה, ושהקריאה כבר יושבת אצלו כמו אצל ילד רגיל, אנחנו מחלקים כל ציוד טכנולוגי.
<שולמית כהן: זה לא שהוא לא מקבל ציוד טכנולוגי, קודם, הוא מקבל.
<שולמית כהן: אבל את הציוד הטכנולוגי, כדי שהוא ישמע וכדי שהחיים שלו יהיו יותר קלים, זה - - -
נורית קורן: אנחנו, חברי הכנסת, לא יודעים את הדברים.
נורית קורן: צריך להתחיל ממש מלמטה.
<שולמית כהן: אבל אני אומרת לך דבר כזה: כל ילד, באחריות מלאה אני אומרת – זה לא אומר שבכיתה ב' או כיתה ג' - - - אבל תמיד יש כלל ויש יוצא מן הכלל.
<שולמית כהן: כשעובדים במערכת גדולה תמיד צריך שיהיה כלל, אבל תמיד לקחת בחשבון שיש יוצא מן הכלל.
<שולמית כהן: אם ישנו ילד שאחרי כיתה א', או אפילו בכיתה א' – הוא כבר ילד שרכש את הקריאה, יש סיבה שלא ניתן לו – תקשיבי, זה חתיכת ציוד.
<שולמית כהן: הוא צריך להיסחב אתו כל היום, כל יום, משיעור לשיעור.
נורית קורן: הוא צריך לקחת את זה.
נורית קורן: זה לא יכול להישאר בתא בבית הספר?
<שולמית כהן: לא, זה אישי.
<שולמית כהן: הוא גם לומד בבית, לוקח את זה הביתה.
נורית קורן: נניח שהיה ציוד כפול בבית – הוא היה יכול להשאיר את הציוד בבית הספר?
<שולמית כהן: למשל, מכונת הכתיבה לברייל שהיא כבדה, היא משהו גדול וכבד – יש שתי מכונות.
<שולמית כהן: אחת שמשרד החינוך נותן לתלמיד וזה נשאר בבית הספר, ויש מכשיר נוסף שמשרד הרווחה נותן, וזה נמצא בבית, כך שהילד באופן קבוע – לא צריך להיסחב עם הדבר הזה.
נורית קורן: ועכשיו אנחנו מדברים על לקרוא ברייל – בכיתות משולבות או רק בחינוך המיוחד?
<שולמית כהן: מבחינתנו זה לא משנה בכלל.
<שולמית כהן: אנחנו לא רואים איפה הילד - - - זה בכלל לא משנה.
<שולמית כהן: אנחנו רואים את הצורך של הילד.
<שולמית כהן: אני רוצה להגיד לכם שהמוגבלות בראייה זו המוגבלות היחידה שאין כיתות לחינוך מיוחד למוגבלות הזו בחינוך הרגיל.
מסעוד גנאים: אנחנו מדברים רק על יסודי?
<שולמית כהן: אני מדברת על כל התלמידים מגיל 3.
מסעוד גנאים: הכוונה בהמשך – הכוונה היא רק ביסודי ואחר כך בחטיבה - - -
<שולמית כהן: לכל הגילאים.
<שולמית כהן: למה אנחנו אומרים שאין כיתות כאלה?
<שולמית כהן: כיוון שכל ילד שהמוגבלות היחידה שלו היא מוגבלות בראייה, לומד רק בכיתה הרגילה.
<שולמית כהן: ילד שיש לו מוגבלות נוספת אז לומד - - -
נורית קורן: זה בסדר, אנחנו מדברים - - -אני בוחרת היום שנעסוק רק במוגבלות של ראייה, כי כשזה עם עוד דברים זה משנה.
<שולמית כהן: אז בסך הכל משרד החינוך מקצה כל שנה – הוא הקצה לפני שנתיים 7 מיליון שקלים, הוא הקצה השנה 7 מיליון שקלים ועכשיו זה נמצא בסוף הרכישה, ובעוד 3 שבועות אנחנו יוצאים בקול קורא נוסף ויהיה עוד 7 מיליון לאוכלוסייה.
<שולמית כהן: ברגע שהתקנות - - -
נורית קורן: בכמה ילדים מדובר?
<שולמית כהן: בסך הכל במערכת החינוך לומדים כ-3,300 תלמידים עם לקות ראייה על כל הרצף, על כל הספקטרום של הלקות בכל רצף השירותים – בגני ילדים, בתיכון, בבתי ספר לחינוך מיוחד, בתי ספר לחינוך רגיל, בהכל.
<שולמית כהן: זה מה שיש בכל מערכת החינוך.
<שולמית כהן: אבל לא כל ה-3,300 זקוקים.
<יהודית גידלי: כמה זקוקים?
<שולמית כהן: אני מניחה שיש לנו, וזה יהיה לנו בכל שנה ושנה כ-400-350 ילד שיזדקקו, שזה ילדים חדשים - - - יש לנו עוד ילדים שאנחנו צריכים להשלים להם ציוד, יש עוד ילדים שיש בעיות עם הרשויות המקומיות ושלא רכשו להם ציוד.
<שולמית כהן: זה תקוע גם שם עם הרשות - - -
נורית קורן: למה זה מחולק?
נורית קורן: למה זה לא יכול להיות שמשרד החינוך ישלם את הכל, ואז הוא ידרוש מהרשויות?
נורית קורן: למה צריך לחלק?
<שולמית כהן: משרד החינוך מעביר את הכסף לרשויות, והרשויות המקומיות רוכשות את הציוד.
<שולמית כהן: זה מה שקורה.
נורית קורן: אז בעצם הרשויות המקומיות הן אלה שצריכות להשלים את כל הציוד?
נורית קורן: הכוונה שלי – הן מקבלות את הכסף והן צריכות לרכוש את כל העזרים.
נורית קורן: ומי מפקח על זה שהן רכשו באותה שנה ובזמן?
<שולמית כהן: האנשים שלנו, אנשי המקצוע.
<שולמית כהן: אותם אנשי המקצוע שגם קבעו מה הילד צריך, ואנחנו יודעים.
<שולמית כהן: אמיתי יושב אתנו, מנציבות השוויון והוא שותף אתנו לכל הישיבות אנחנו מקיימים עם הרשויות המקומיות ויש עוד כל מיני קשיים שזה נתקע שם, הציוד.
נורית קורן: אז לי מאוד חשוב לדעת איפה זה נתקע, כדי שאנחנו נתחיל את השנה באה - - - שלא יקרה עוד מצב שאנחנו צריכים להשלים לילדים.
נורית קורן: אני אשמח לקבל פירוט שיהיה כתוב איזו רשות, איפה, מה קרה, אני לא צריכה פרטני, אלא כל עירייה באופן כללי – מה ההתנהלות שלה, כדי שב-1 לספטמבר יהיה לכולם את כל הציוד שצריך.
נורית קורן: דיברנו על זה שלא כל רגע צריך לקנות – צריך שיהיה, אני לא יודעת בדיוק מי נותן את ההנחיות שלכל ילד תהיה את ההנגשה האישית שלו.
נורית קורן: צריך לדאוג שזה יהיה חודש-חודשיים מראש, כדי שהמועצה המקומית או העירייה תוכל לדעת מה היא צריכה לרכוש, ולא שזה יגיע באמצע כיתה יב', ולא בכיתה י'.
<שולמית כהן: צודקת.
<שולמית כהן: היו זמנים שילד סיים את הלימודים ולא רכשו.
<שולמית כהן: רק עוד דבר אחד שהוא חשוב להגיד.
<שולמית כהן: כרגע אנחנו מתנהלים בכל הנושא הזה של רכישת ההנגשות על פי קול קורא.
<שולמית כהן: ברגע שהתקנות של ההנגשה הפרטנית יאושרו בכנסת – ואנחנו די לקראת סיום, גם את זה הנציבות יכולה להגיד לכם – אז הרכישה לא תהיה פעם אחת בשנה אלא בכל רגע נתון, כשילד כזה או אחר יזדקק לציוד, הרשות המקומית תוכל לבקש עבורו את הציוד.
<שולמית כהן: זה לא שצריך רק פעם בשנה, אלא לאורך כל השנה אפשר יהיה לבקש.
<שולמית כהן: עוד דבר אחד אני רוצה לומר – במדינת ישראל יש 12 - - - מתמחות לתלמידים עם לקות בראייה ושמיעה שיושבים שם כל אנשי המקצוע שלנו, של משרד החינוך, לילדים עם לקויות ראייה והם נותנים את כל המענים הלימודיים, הטיפוליים, גם בנושא של הנגשות.
<שולמית כהן: התקנות נמצאות בוועדת הרווחה.
מסעוד גנאים: אין ספק שאנחנו מדברים על שכבה שכולנו מגויסים כדי לתמוך, כדי לעזור, אם זה בתקציבים או מקום שבו אנחנו כחברי כנסת וגם בחוץ – אני מסתכל על הציורים שלהם, כושר יצירה מאוד מופלא, מדהים.
מסעוד גנאים: יש להם את היכולת, יש להם הכל, אבל הם צריכים רק קצת אמצעים, ואת האמצעים האלה כולנו צריכים לספק בכבוד לכולם.
מסעוד גנאים: שאלתי היתה בקשר לליווי התלמיד עם כל המכשירים האלה, כל אמצעי העזר האלה, ביסודי, בחטיבה וגם בתיכון, וגם בקשר לספרי הלימוד.
מסעוד גנאים: ספרי הלימוד גם מותאמים לילד עם לקות ראייה?
מסעוד גנאים: הכוונה, למשל – אני מאוד רוצה לדעת מה קורה בחברה הערבית, במגזר הערבי, בקשר לספרי לימוד והנגשתם לתלמידים על לקויות ראייה.
<שולמית כהן: אז קודם כל אני רוצה להגיד לך שאין הבדל בין המגזר היהודי למגזר הערבי.
<שולמית כהן: המדריך היה פה בפעם הקודמת שדנו, ומאוד התפלאו מאיך הנושא הזה פועל.
<שולמית כהן: המדריך הארצי - - -
מסעוד גנאים: - - - של מנארה - --
<שולמית כהן: במנארה יש בעיות קשות מאוד, אני לא רוצה לדבר על זה.
<שולמית כהן: אולי משרד הרווחה יסביר יותר.
<שולמית כהן: למשל, המדריך הארצי הוא מהמגזר הערבי.
נורית קורן: את יכולה לומר כמה ילדים יש במגזר הערבי?
<שולמית כהן: 30%.
<שולמית כהן: באופן יחסי, גם בלקויי שמיעה וגם בלקויי ראייה, המספר שלהם הוא יותר מהכמות שלהם באוכלוסייה, לגבי שתי הלקויות האלה.
מסעוד גנאים: רגיל, כמו בתאונות דרכים, כמו שאר הדברים.
מסעוד גנאים: בצחוק אמרתי את הדברים.
נורית קורן: אני רוצה להוסיף עוד דבר – מי אחרי במשרד החינוך לנושא של ההסעות והליווי?
נורית קורן: מי קובע את זה?
נורית קורן: זו לא את?
<שולמית כהן: לא, אבל אני אגיד לך משהו שאני כן יודעת – כשאנחנו קיבלנו את הפנייה היה כתוב שם שלא ידונו בנושא של ההסעות, ועובדה שמשרד החינוך לא שלח נציג בעניין.
נורית קורן: אין בעיה.
נורית קורן: אנחנו נרשום לפנינו שהוועדה תדבר באופן כללי על הסעה של ילדים עם מוגבלות, ואז להכניס את הסעיף הזה.
<יעל וייס ריינד: אני מנהלת עמותת "אופק לילדינו" ולידי יושבת גילה זיידל שהיא אם לילדה עם עיוורון, ממקימות העמותה ויושבת הראש.
<יעל וייס ריינד: אתנו גם דנה גנות שהיא אם לילד בן 3 וחצי, עיוור.
<יעל וייס ריינד: אני קודם כל רוצה להודות לך על המעורבות האישית שלך ועל ה- - -
נורית קורן: משתדלת.
נורית קורן: משתדלת להאיר את האפילה.
<יעל וייס ריינד: אנחנו יודעים שזה הרבה וזה מאוד חשוב לנו.
<יעל וייס ריינד: אני מודה לחברי הוועדה שבאו.
<יעל וייס ריינד: שתי מילים על "אופק לילדינו" – זה הארגון הארצי היציג של הורים לילדים עם לקויות ראייה, זה גם הארגון שמייצג את ההורים.
<יעל וייס ריינד: אנחנו בעצם העמותה היחידה שמטפלת בילדים מלידה עד בגרות.
<יעל וייס ריינד: יש הרבה מאוד עמותות אחרות וארגונים שנותנים, בין היתר, גם מעונות יום שיקומיים, וכו', ואנחנו נותנים את כל הספקטרום - - -
נורית קורן: אני מציעה שכולם יתאגדו.
<יעל וייס ריינד: אנחנו בשיתוף פעולה נפלא ולכן גם הקולגות שלי נמצאים פה.
<יעל וייס ריינד: אני רוצה גם, לפני שאתחיל לציין את שיתופי הפעולה המאוד קונסטרוקטיביים, עם שולמית ועם רחלי אברמזון מהאגף לחינוך מיוחד – אנחנו רואים בשנים האחרונות באמת התקדמות ושיתוף פעולה, ואנחנו מברכים על זה.
<יעל וייס ריינד: עוד פעם, אנחנו מודים על זה שיש מעקב בעקבות הדוח שמחלקת המידע והמחקר פרסמה לפני כ-3 שנים.
<יעל וייס ריינד: אני רוצה בקצרה לדבר על נושא הטכנולוגיה.
<יעל וייס ריינד: כמו ששולמית אמרה, יש כמה סוגיות שמבחינתנו דורשות מענה.
<יעל וייס ריינד: אחת, וזה יעלה גם בשאר הנושאים – הנושא שהרשויות המקומיות אחראיות ליישם, ופה הרבה פעמים הורים נתקלים בחומות בצורות של אטימות וקושי - - -
נורית קורן: אטימות, ויועץ אקוסטי שאומר א' והעיריה נותנת רק ג' - - -
<יעל וייס ריינד: - - -ששנתיים לא מתקנים את התאורה.
<יעל וייס ריינד: שני ילדים עם עיוורון, תעודת עיוור, וכבר שולמית נדרשה לזה, שיחות עם ראש העיר, וכלום.
נורית קורן: תאורה זה קריטי ללמידה.
<יעל וייס ריינד: נכון.
<יעל וייס ריינד: אני יכולה לספר לך דווקא בנושא של הערכות הטכנולוגיות – שולמית מכירה את המקרה.
<יעל וייס ריינד: אני לא אציין איפה, ילדה ששנה וחצי הראייה שלה מדרדרת, במשך שנה וחצי היא ממתינה לרכישת ציוד.
<יעל וייס ריינד: גם הנושא שהרכישה נעשית בעקבות קול קורא, ואז, כמו ששולמית אמרה, זה פעם בשנה.
<יעל וייס ריינד: אז בשנה הראשונה היא פספסה, השנה זה לא – כבר נתנה הרשאה לרשות - - -
נורית קורן: בסיכום שלי אני אדבר גם על הנושא הזה.
<יעל וייס ריינד: אז אני מדברת על הנושא של הטכנולוגיה, שיש קושי מאוד גדול.
<יעל וייס ריינד: הנושא של לימוד הברייל.
<יעל וייס ריינד: נושא נוסף, והוא עוד פעם, מול הרשויות – זה נתון לטוב ליבם, האם לסדר ליווי לילד או לא.
<יעל וייס ריינד: תכף דנה תספר לכם.
<יעל וייס ריינד: הנושא השלישי שאנחנו יודעים שאת מודעת אליו זה הנושא של ההנגשה.
<יעל וייס ריינד: בשנתיים-שלוש האחרונות נעשתה התקדמות אדירה בנושא של ההנגשה, מאז שאת ראית את הספרים הגדולים - - -
נורית קורן: זה זעזע אותי ביותר.
<יעל וייס ריינד: זה מקום אחר לגמרי.
נורית קורן: אז יהיה מעניין לראות.
<יעל וייס ריינד: כן, הספרייה המרכזית היום באמת עושה את כל ההנגשות.
<יעל וייס ריינד: הבעיה שלנו היא מקרים.
<יעל וייס ריינד: מגיעים אלינו מקרים – ספרי לימוד שמאושרים מראש, כבר באפריל-מאי, לבית הספר, אבל הם עדיין לא הוצאו לחנויות, ואז לספרייה המרכזית שעושה את ההתאמה וההנגשה – אם זה לברייל ואם זה לכל פורמט אחר – אין לה את הספר כדי לעשות את ההנגשה.
<יעל וייס ריינד: הספר יוצא במקרה הטוב למדפים בספטמבר, והספרייה מקבלת אותו בספטמבר.
<יעל וייס ריינד: היו 27 מקרים כאלה בתחילת השנה.
<יעל וייס ריינד: לדוגמה, ספר מתמטיקה לכיתה ט' שהופץ רק בחודש ינואר, וזה חלק ב', אז לא הפיצו אותו.
<יעל וייס ריינד: בחודש ינואר מאוד מסובך להתאים אותו.
<יעל וייס ריינד: בקיצור, הילד קיבל את הספר בסוף השנה.
<יהודית גידלי: במי תלוי הזמן הזה של פרסום הספרים?
<יעל וייס ריינד: אז זה העניין.
<יעל וייס ריינד: אם יודעים שהספר לא יצא למדפים - - -
נורית קורן: כן, אבל מי אחראי לזה?
<יעל וייס ריינד: אגף ספרי לימוד.
נורית קורן: במשרד החינוך?
<יעל וייס ריינד: אני לא יודעת מי נותן את ההרשאה להשתמש בספר שעדיין לא יצא למדפים.
<יהודית גידלי: לא, אני שואלת הפוך – ספר שאושר, מי אחראי לפרסום שלו במדפים, בחנויות?
<יעל וייס ריינד: עצם זה שהוא אושר כשהוא עוד לא יצא למדפים – זו הבעיה.
<יעל וייס ריינד: הוא לא צריך להיות - - - או שלא יאשרו אותו אם הוא עוד לא יצא למדפים, שיחכו.
<יעל וייס ריינד: שיחכו לשנה הבאה.
<יעל וייס ריינד: בשנה הבאה, כשהוא כבר נמצא ואפשר להנגיש אותו - - - לא יקרה כלום, לא השתנה כלום במתמטיקה שחייבים להשתמש בספר שאין לו - - -
נורית קורן: מערכת החינוך שלנו מחליפה הרבה ספרים.
<יעל וייס ריינד: אני יודעת, אבל כשיש לך מקרה של ילד שלא יוכל להשתמש בספר שנה שלמה - - - יש להם את הזכות כמו כל ילד אחר ללמוד - - - למה ילד בכיתה ט', וזה מצטבר, במיוחד במתמטיקה, מישהו שמפספס שנה.
<יעל וייס ריינד: אז אני אומרת – אם יש מסמך וורד, הספר עוד לא הודפס – שיעבירו אותו לספרייה.
<יעל וייס ריינד: הספרייה יכולה לעבוד עם קובץ הוורד ולעשות - - - או שיידחו בשנה.
<יעל וייס ריינד: גילה רוצה להוסיף כמה מילים לגבי הברייל.
<גילה זיידל: כפי שאמרה שולמית, לימוד הברייל והאוריינות הם אבן היסוד.
<גילה זיידל: הלימוד מתחיל בגיל 3 עם מיומנויות שנרכשות בעזרת מורות מקצועיות של משרד החינוך.
<גילה זיידל: לא יעלה על הדעת שילדים שהם צרכני הברייל ישתמשו במכונת בריל מלפני 200 שנה, עד כיתה ג'.
<גילה זיידל: יש טכנולוגיה נגישה, יש טכנולוגיה שעומדת לרשות ילדים בכל רחבי העולם.
<גילה זיידל: הילדים שלנו לא יצליחו להדביק פערים אם הם לא ילמדו את הטכנולוגיה מגיל צעיר.
<גילה זיידל: אני מקצרת, אני לא רוצה להיכנס לפרטים.
<גילה זיידל: יש פתרונות וצריך לתת אותם לילדים שלנו.
<יהודית גידלי: מי מנפיק את המכונות האלה?
<גילה זיידל: קונים אותם בארצות הברית.
<גילה זיידל: אחת נרכשת על ידי ההורים במימון משרד הרווחה, ומשרד החינוך מספק את המכונה השנייה.
<גילה זיידל: אבל יש טכנולוגיה - - -
<יהודית גידלי: מה שאת קוראת כאן זה למשרד החינוך לקנות מכונות חדשות שמותאמות לימינו.
<גילה זיידל: שמותאמות למחשב.
<גילה זיידל: דברים מעודכנים למאה ה-21.
<גילה זיידל: ברשותך, דנה תוכל להשלים.
<דנה גנות: תודה, קודם כל, על הזכות לדבר.
<דנה גנות: אני תושבת רחובות, אמא לאיתי בן 3 וחצי.
<דנה גנות: הוא בני הבכור, היחיד, הוא לבקן, נולד עם פגיעה מאוד חמורה בראייה, משהו שאי אפשר לתקן.
<דנה גנות: מבחינת החוק הוא נכה 100%, עיוור לצמיתות.
<דנה גנות: הוא הולך כבר 3 שנים לגן ספציפי לילדים עיוורים בפתח תקווה.
<דנה גנות: אני רוצה להדגיש משהו שמאוד חשוב לי.
<דנה גנות: כשיש ילדים עם לקות ראייה כל כך חמורה כמו של איתי אז הרבה פעמים דווקא אנשי מקצוע מבלבלים אותם עם ילדים עם אוטיזם.
<דנה גנות: גם אנחנו, כשהתבשרנו שהילד שלנו עיוור אז אמרו לנו שיש לו בעיות קשר כי הוא לא מחכה הבעות פנים, לא מזהה הבעות פנים, לא יוצר קשר עין.
נורית קורן: כי הוא לא רואה, אז הוא לא יכול.
<דנה גנות: נכון, אבל אנשי מקצוע – נוירולוגית, פסיכולוגית התפתחותית, מרפאה בעיסוק – הם נוהגים לבלבל ואמרו לי שהילד שלי על הרצף.
<דנה גנות: את צריכה ללכת לפסיכולוגית מיוחדת כדי שהיא תפסול את זה.
נורית קורן: האמת היא שבגיל הזה קשה לעשות את כל הבדיקות, ואם האבחנה לא נכונה זה באמת בעייתי.
<דנה גנות: אני רוצה להגיד את זה כי על פי חוק איתי זכאי לחינוך מיוחד.
<דנה גנות: גם בוועדת ההשמה, כשהגענו הם אמרו שאין בעיה.
<דנה גנות: איתי עכשיו עבר מהרווחה לחינוך, וברגע שעוברים לחינוך הליווי בעצם נופל בין הכיסאות.
<דנה גנות: זה תלוי ברשות המקומית, ברצון הטוב שלה.
<דנה גנות: אנחנו גרים ברחובות, הגן בפתח תקווה, וזה הגן היחיד שמותאם לו.
נורית קורן: באיזו הסעה הוא נוסע?
<דנה גנות: הוא נוסע במונית של חברת מוניות, עם מלווה.
<דנה גנות: היום יש לו מלווה כי הוא עדיין שייך תחת הרווחה.
<דנה גנות: בשנה הבאה זה כנראה ימשיך להיות תחנת המוניות, שלא קשורה לשום דבר, בלי מלווה.
<דנה גנות: למה?
<דנה גנות: על פי מבדק שעשיתי בגן, יש רשויות מקומיות שדווקא יותר קרובות מרחובות לפתח תקווה, שהילדים הם לא בהכרח עם תעודת עיוור, והרשות המקומית אומרת – בטח שילד בן שלוש וחצי לא ייסע לבד.
<דנה גנות: אבל אצלנו, למשל – לא, למרות הזכאות.
<דנה גנות: חשוב לי לציין שאיתי, במהלך הנסיעה לא רואה את הנהג, לא רואה את הדברים, ובגלל מורכבות הראייה שלו הוא גם לא רואה את הדרך.
<דנה גנות: הוא לא רואה את העצים, לא את תחנות האוטובוס, לא את השלטים.
<דנה גנות: הילד לבד יושב באוטו ואף אחד לא יושב לידו.
<דנה גנות: הוא לא מרגיש את הבן אדם.
<דנה גנות: פשוט לשלוח ילד כזה – אף הורה לא מסוגל.
<דנה גנות: אני לא רוצה לאבד את מקום העבודה שלי כי בטח שאני לא אשאיר את הילד בבית ואמנע ממנו את הצרכים והטיפולים שמגיעים לו.