GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יובל חלביה: את החוויה הזאת ואת הערכים שאתה מקבל דרך תיעודים כאלה ואחרים – שאני לא מטיל בזה ספק – אבל כן צריך לחשוב איך אנחנו הופכים את זה להרבה יותר משמעותי גם לאלה שלא יצאו לפולין, מסיבות כאלה ואחרות.
מאיר כהן: אתה יכול לציין מה הסיבות.
מאיר כהן: זה מעניין, אתה גר בטירת הכרמל – ידעתי, אבל שאלתי.
מאיר כהן: למה 70% לא יצאו?
<יובל חלביה: זה מתחלק.
<יובל חלביה: יש כאלה שבאמת מסיבות כלכליות, חלק לא מעניין אותם.
מאיר כהן: כלומר יש מסיבות כלכליות?
<יובל חלביה: יש מסיבות כלכליות, זה ידוע.
יעקב מרגי: בוודאי, אבל מאיר רוצה לשמוע את זה.
<יובל חלביה: יש כאלה שזה לא מעניין אותם, יש כאלה שמעדיפים להישאר בבית שלהם.
<יובל חלביה: יש כאלה שגם לא מסוגלים, אתה יודע, זו חוויה כל כך קשה שאתה רואה מראות וזעוות שאתה - - -
מאיר כהן: כן, כן, כן.
<יובל חלביה: בגלל זה להכנה לפולין יש משמעות כל כך גדולה, כי אם אנחנו התחלנו לצורך העניין כ-50 בני נוער שעומדים לצאת, אבל בסופו של דבר יצאנו 27 ילדים, מן הסתם ההכנה משפיעה עליך ואתה מבין כמה הדבר הזה עוצמתי.
<יובל חלביה: אז כן צריך לחשוב איך אנחנו משמרים ומחזקים את לימודי השואה.
מאיר כהן: היות ואתה כזה רהוט ותענוג לשמוע אותך, אני רוצה לשאול אותו עוד שאלה, אדוני.
מאיר כהן: לגבי ההתייחסות של ראוי, מבחינתך, איך אתה מבין את זה?
מאיר כהן: מה זה ילד ראוי ולא ראוי?
<יובל חלביה: בן אדם שיש לו רצון לצאת לזה, לא משנה איך הוא יהיה.
<יובל חלביה: ברגע שיש לו את הרצון, הוא יעשה הכל כדי לצאת.
מאיר כהן: ואם היה לו רצון ובטיול האחרון הוא שתה לשוכרה והמורה אמרה לו אתה לא יוצא.
מאיר כהן: הוא ייצא לפולין?
<יובל חלביה: יש פה עניין של אחריות ויש פה עניין של אמון, שאתה צריך להיות עם הצוות שלך, של המורים שלך.
<יובל חלביה: כי אתה נמצא בפולין, בחו"ל, עם המורים שלך.
<יובל חלביה: הם אבא ואמא שלך לשבוע שלם, אז מן הסתם אם אי אפשר לסמוך עליך, אז איך אפשר לסמוך עליך?
יעקב מרגי: זו שאלה של אחריות, אין ספק.
מאיר כהן: אחריות זה שם המשחק.
שולי מועלם-רפאלי: לכן החשיבות הגדולה בשימור הצוות החינוכי הקבוע של בני הנוער האלה ולא להביא כוכבים מבחוץ, בדמות מסעות לפולין.
יעקב מרגי: מר שוקף - - -
יעקב מרגי: רגע, דודי, רגע.
<דודי שוקף: לזה הייתה הכוונה – ראוי – ילד ש - - -
<דודי שוקף: אני לא עשיתי פה סלקציה, כשהשתמשתי ב - - -
יעקב מרגי: סליחה, סליחה, רבותי, אין לי זמן.
מאיר כהן: הילדים יודעים להגיד את זה יותר טוב מאיתנו.
יעקב מרגי: משה אשכנזי.
יעקב מרגי: אני אתן לך בסוף להתייחס.
יעקב מרגי: יש עוד שאלות שלי מהפתיח שעוד לא קיבלתי תשובות.
<דודי שוקף: טוב, תודה.
<משה אשכנזי: קודם כל קשה לי לא להסכים עם הפתיח של חבר הכנסת מרגי, ללא כל ספק.
<משה אשכנזי: חבר הכנסת מאיר כהן וחבר הכנסת יוגב דיברו בכיוון שאני הולך לדבר עליו.
מאיר כהן: סליחה אדוני, תחזור מי אתה.
<משה אשכנזי: שמי משה אשכנזי, אני נציג ועד הורים מוסדי של בית ספר חשמונאים בת ים.
<משה אשכנזי: מורה ומחנך.
<משה אשכנזי: לשעבר הייתי - - -
מירב בן ארי: ופעיל קבוע בוועדות החינוך.
<משה אשכנזי: תודה רבה.
<משה אשכנזי: אני חושב שהמסעות הם ראויים, אבל המסגרת לא רק שלא ראויה, גם חוטאת, חוטאת למטרה.
<משה אשכנזי: אנחנו מדברים על מצב שנאמר פה.
<משה אשכנזי: אם 25% מתלמידי מערכת החינוך משתתפים או לוקחים חלק – וזה לא משנה מה הסיבה – כאשר את הסיבה כולנו יודעים, הסיבה היא כלכלית – אנחנו נותנים למערכת החינוך להתחמק מהאחריות של סגירת פערים בחברה.
<משה אשכנזי: אנחנו פה מגדילים את הפערים.
<משה אשכנזי: אנחנו מראים דוגמא שהייתי מצפה ממערכת החינוך לעשות את ההיפך ממנה.
<משה אשכנזי: אנחנו מראים שלהורים שיש להם, לתלמידים שבאים מבתים מבוססים כן אפשר ללכת, כן יש להם אפשרות ללכת לפולין.
<משה אשכנזי: וזה בואו נאמר מדיבור ישיר, במגע יום יומי עם תלמידים במערכת החינוך של היום, של שנת 2017.
<משה אשכנזי: אני לא רוצה לבוא ולומר את הצלקת שזה משאיר לתלמידים שנשארים בארץ.
<משה אשכנזי: זה דבר ראשון.
<משה אשכנזי: דבר שני, בדבר הרבה פחות חשוב, מערכת החינוך כן ידעה לשים רף – בהשאלת ספרים.
<משה אשכנזי: דוגמא אחרת, קיצונית אולי, אבל שם באו ואמרו אם 60% מההורים של אותו בית ספר לא ייקחו חלק או לא ירצו להשתתף בהשאלת ספרים, אנחנו באותו מוסד חינוכי לא נקיים השאלת ספרים.
<משה אשכנזי: אני כן מבקש וכן דורש שאותו רף ייקבע - - -
יעקב מרגי: לאו דווקא אותו דבר, אבל זה שיקול נוסף.
<משה אשכנזי: ייקבע בנושא של מסעות לפולין.
<משה אשכנזי: לסיכום, אני חושב שמשרד החינוך, במקום לשים יד בכיס של ההורים, צריך לייצר חווית למידה.
<משה אשכנזי: פה יש לנו דוגמאות של סיורים וירטואליים, של תכניות יצירתיות במסגרת של מסע ישראלי כזה או אחר.
<משה אשכנזי: ישנן לא מעט אפשרויות שיכולות לתת את החוויה הזאת למאה אחוז מתלמידי ישראל ולא למיעוט שיכול.
<משה אשכנזי: סליחה, חשוב לי מאד - - -
יעקב מרגי: הכל חשוב, אבל השעון.
<משה אשכנזי: כן, חשוב להגיד.
<משה אשכנזי: אם ראית את התכנית שבה חיילים היום בצבא מוכרים משמרות עבור כסף - - -
<משה אשכנזי: לא, לא, זה - - -
מירב בן ארי: זה חדש, זו כתבה חדשה.
יעקב מרגי: אני זקן עם זקן שיבה.
<משה אשכנזי: הדברים האלה מתחילים מבית הספר.
<משה אשכנזי: בזה אני מסיים.
מאיר כהן: בשנת 1974 אני קניתי שבת.
מאיר כהן: לא היה לי כסף, שמרתי.
יעקב מרגי: כן, ואני שהייתי חולה בית בזבזתי הרבה כסף.
<משה אשכנזי: לא ב-1,500 שקלים.
יעקב מרגי: מאיר, לאזן אותך, אני הייתי חולה בית, שילמתי הרבה כסף.
יעקב מרגי: טוב, חברת הכנסת מירב בן ארי ואחריה אני רוצה לשמוע קצת את צה"ל, יותר חשוב.
מירב בן ארי: תודה רבה אדוני יושב וברכות למושב החורף.
מירב בן ארי: אני קודם כל רוצה לומר שאתם קצת מתבלבלים.
מירב בן ארי: הדיון כאן בוועדה הוא לא על הכסף, על מלגה, על מי כן יכול, מי לא יכול.
מירב בן ארי: על זה כבר עשינו דיון, לדעתי לפחות פעמיים בוועדת החינוך שאנחנו פעילים בה.
מירב בן ארי: דיברנו על העניין של סוציו אקונומי, דיברנו על מלגות, דיברנו על הכיס, או לא כיס.
מירב בן ארי: זה לא רלבנטי כרגע.
מירב בן ארי: הדיון בעיני הוא האם המסע נחוץ ואתה דיברת הכי לעניין פה, אני כבר אומרת לך, אבל זה לא חדש.
מירב בן ארי: כי בסופו של דבר הדיון הזה – יהיו דיונים אחרים וכבר היו, דרך אגב על העניין הסוציו אקונומי.
מירב בן ארי: כאן – האם הוא נחוץ ואין תחרות.
מירב בן ארי: אתה מרגש ולנסוע לפולין מרגש.
מירב בן ארי: לי לא היה כסף לנסוע כשהייתי בתיכון.
מירב בן ארי: לא התרגשתי, מודה.
מירב בן ארי: בתיכון לא היה לי כסף לנסוע לפולין, נסעתי כשהייתי סטודנטית.
מירב בן ארי: גם בצבא לא, למרות שהייתי קצינת חינוך חשבתי שייקחו אותי, גם לא הסתדר.
יעקב מרגי: שכחו אותה בבית.
מירב בן ארי: נסעתי כשהייתי סטודנטית, הכל בסדר.
מירב בן ארי: הכל מרגש והכל חשוב במסעות לפולין אבל אין כמו המסע לפולין.
מירב בן ארי: והתחושה של להיכנס למחנה ולראות את התמונות – ואתה אמרת מאד יפה – לדרוך על אדמת פולין.
מירב בן ארי: אני מודה, אפילו כשהיה שלב שנתנו לנו הפסקה, לא הרגשתי נוח.
מירב בן ארי: הרגשתי שהמדינה הזאת – דם של יהודים זרם ברחובות שלה.
מירב בן ארי: לא הרגשתי בנוח.
מירב בן ארי: עד היום אני לא מרגישה בנוח לנסוע לשם לשופינג.
מירב בן ארי: יש לי תחושות מאד קשות.
מירב בן ארי: אני מודה אגב שגם בברלין, כשעליתי לרכבת התחתית ושמעתי את הכרוז, גם היו לי זיכרונות שואתיים.
מירב בן ארי: ואני אומרת בכנות על להגיע לשם – אין דבר דומה.
מירב בן ארי: אבל – ופה צריך לשים משהו אחד מאד חשוב - יש עוד דרכים חשובות לזכור ולהנציח את השואה והן קיימות.
מירב בן ארי: ולבוא ולהגיד שהתיכון מתעסק עם זה שעתיים זה שטויות.
מירב בן ארי: היינו כאן בדיון חשוב, אמרו על הבגרות בנושא של היסטוריה ושואה, דיברנו, אתה זוכר, מרגי, את הדיון החשוב שעשינו פה ואמרו על הפעילות של התיכוניסטים בעצמם עם ניצולי שואה, שהיום זה גם חלק מהבגרות.
מירב בן ארי: היינו כאן, דיברנו על הדברים.
מירב בן ארי: גם בצבא אגב וגם באזרחות, ההתעסקות בזכר השואה היא התעסקות הרבה יותר רחבה.
מירב בן ארי: רגע, עוד דקה אחת, כי יש לי עוד דקה.
מירב בן ארי: אני רוצה לומר עוד משהו אחד.
מירב בן ארי: אמרת משהו על ההכנה לפולין.
מירב בן ארי: הלוואי וכל התלמידים, אגב, כחובה מנדטורית, יהיה להכנה לפולין, שזה יהיה חובה.
מירב בן ארי: אחרי זה, דרך אגב, גם - - -
שולי מועלם-רפאלי: זה קיים היום.
מירב בן ארי: אתם תתקנו אותי, אין בעיה.
מירב בן ארי: ממה שאני שמעתי בשנתיים וחצי בוועדת החינוך, לא כולם משתתפים בהכנה.
מירב בן ארי: הנה, הוא מהנהן וגם ההוא מהנהן.
מירב בן ארי: רגע, אני ממש בדקה האחרונה, מרגי.
מירב בן ארי: אני מסיימת, אני ממש מבקשת.
מירב בן ארי: ההשתתפות חייבת להיות מנדטורית על הכנה לפולין.
מירב בן ארי: אחרי זה באמת נשבור את הראש.
מירב בן ארי: אגב, יש גם תלמידים שלא רוצים לנסוע.
מירב בן ארי: זה לא מדבר אליהם.
מירב בן ארי: שולי, דיברת פה - - -
שולי מועלם-רפאלי: יש גם משפחות שמבקשות שהילדים שלהן לא ייסעו.
מירב בן ארי: נכון, שלא ייסעו.
מירב בן ארי: הלוואי דרך אגב, שחוץ מלעסוק רק ב-ייסעו, לא ייסעו, כסף או לא כסף, יעשו עוד דברים, כמו מה שדיברה חבר הכנסת מועלם על סלוניקי, כמו שאני בכל מקום ואתר מדברת על שואת יהדות לוב.
מירב בן ארי: הלוואי והיינו מרחיבים עוד ועוד את התפיסות בנושא השואה.
מירב בן ארי: הכל מרגש.
מירב בן ארי: הכל חשוב.
מירב בן ארי: אני מקווה מאד, הכי חשוב שאתה תזכה ל-120 שנה ושנשמע כל הזמן את הסיפורים שלך, כי בלי לשמוע את הסיפורים שלכם, כל הסיפור של השואה הוא פשוט מה שנקרא לא קורה.
יעקב מרגי: הדוברים הבאים טלגרפית, כי אנחנו בשעה 11 מסיימים את הדיון ואני רוצה עוד התייחסות של משרד החינוך.
יעקב מרגי: צה"ל, בקצירת העומר על מה שאתם עושים.
<ליאת כרמי: כמה מילים על הצבא.
<ליאת כרמי: אני ליאת, היום ראש מדור זהות וחוסן חברתי.
<ליאת כרמי: פיקדתי על יחידת הסברה עדים במדים, זה יחידה שאחראית על כל מסעות צה"ל לפולין.
<ליאת כרמי: אני רק אגיד ש-12 מסעות בשנה זה מה שיוצא משנת 2001.
<ליאת כרמי: אנחנו מדברים על 230 משלחות שיצאו, וכמו שאמר חבר הכנסת שטרן לא כולם יוצאים.
<ליאת כרמי: יש קריטריונים למסע.
<ליאת כרמי: צריך להיות מפקדים, קצינים, נגדים, אנשי מילואים, משפחות שכולות, איש עדות.
<ליאת כרמי: מסע שמתועד לאורך כל חמישה ימים, כשבסופו גם מקבלים משהו לעשות איתו.
<ליאת כרמי: כלומר הכלי החינוכי הוא מובהק.
<ליאת כרמי: צריך להגיד בקול רם שהמסע לא עומד בפני עצמו ובכלל כל נושא תחום הנחלת זיכרון השואה בצה"ל זה לא רק המסע לפולין.
<ליאת כרמי: יש תכניות חינוכיות שלמות משמיעת אנשי עדות, ואני מתנצלת על החוויה שעברת במודיעין, והענקת תעודות לניצולי שואה ביום השואה ואימוץ בתי אבות וכמה שיותר לשמוע ולנצל את הישורת האחרונה שנשארה.
מירב בן ארי: רגע, תן לה, זה חשוב.
יעקב מרגי: לא סיימת?
יעקב מרגי: עוד משפט.
<ליאת כרמי: עוד משפט.
<ליאת כרמי: שני דברים מרכזיים.
<ליאת כרמי: קרוב ל-50% מהמשתתפים במסע היו במסע כשהם היו תלמידים בבית ספר ואפשר להגיד שהמסע מבחינתם הוא קצת אחר.
<ליאת כרמי: כי להיות בפולין על מדים - - -
שולי מועלם-רפאלי: אולי צריך לחשוב להוציא דווקא את אלה שלא זכו - - -
יעקב מרגי: רבותי, אין לי זמן לדיון פתוח.
יעקב מרגי: אני חושב שמה שאתם עושים זה מבורך והלוואי שעבור כל חייל צה"ל, כמו שאמרתי בפתיח, זה היה חלק מהשירות.
יעקב מרגי: אני חושב שהמדינה צריכה לחשוב על זה, בלי שום קשר.
יעקב מרגי: אריאל בריח, בקצרה, בבקשה.
<אריאל בריח: שמי אריאל בריח, אני מנכ"ל בית העדות בניר גלים.
<אריאל בריח: אני גם חבר העמותה הפרלמנטארית פה בכנסת שעוסקת בשואה ואנחנו מקיימים מזה 10 שנים את המסע בארץ, מסע משואה לתקומה וזאת פעם ראשונה לאחר המון דיונים שהיו בכנסת, שעוסקים ב-70% שלא יוצאים לפולין.
<אריאל בריח: שמבקשים למצוא מענה למי שלא נוסע לפולין.
<אריאל בריח: אנחנו מוציאים קרוב ל-1,200-1,500 תלמידים בשנה לארבעה ימים בארץ ושם אנחנו נעצרים, מכיוון שהסבסוד שאנחנו מסבסדים את התלמידים שם הוא נעצר.
<אריאל בריח: כיום עומדים על דלתנו 4,000 תלמידים שרוצים לצאת למסע בארץ והם גם לא יכולים להשתתף במסע שלנו.
<אריאל בריח: המסע נוגע בניצולי השואה, בבתים של ניצולי השואה - - -
מאיר כהן: למה הם לא יכולים להשתתף?
<אריאל בריח: כי עלות המסע היא 1,600 שקלים לארבעה ימים.
<אריאל בריח: אנחנו מסובסדים על ידי ועדת התביעות ב-50%.
מאיר כהן: שחברת הכנסת מירב מיכאלי תפנה ל - - -
מירב בן ארי: מירב בן ארי.
מאיר כהן: היא אמרה שאין דבר כזה שמישהו לא יוצא בגלל כסף.
מירב בן ארי: דיברתי על טיולים שנתיים, מאיר.
מירב בן ארי: אני דיברתי, אל תגיד סתם, אפילו שולי אומרת לך.
<אריאל בריח: זה מסע בארץ בן ארבעה ימים, כאשר יש המון בתי ספר - - -
מירב בן ארי: דיברתי על טיולים שנתיים.
מירב בן ארי: מאיר, אני מתפלאת עליך.
מירב בן ארי: לא, אני גזלתי לו עכשיו חצי דקה, רגע.
יעקב מרגי: צבי קמיל.
מירב בן ארי: זה לא פייר.
<צבי קמיל: אני חושב שהמסעות לפולין התחילו בחטא ויש הרבה מהחטאים שהתחילו בהם - - -
יעקב מרגי: מאחר שלא הצגת את עצמך, אז זה העמותה הפרלמנטארית לזכר השואה גם כן.
שולי מועלם-רפאלי: אני מוחה על המינוח – "המסעות לפולין התחילו בחטא".
יעקב מרגי: תני לו להסביר.
יעקב מרגי: אולי הוא יסביר את עצמו.
<צבי קמיל: בתי המשפט אישרו את זה.
<צבי קמיל: אני בהחלט חושב שהמסעות לפולין חשובים, חשובים מאין כמותם ואני יכול לומר, להעיד על עצמי, שבפעם השנייה שביקרתי במחנות, החוויה הייתה הרבה הרבה יותר עמוקה.
<צבי קמיל: יחד עם זה, אפשר לקיים את המסעות האלה גם הזכירו פה לארצות אחרות.
<צבי קמיל: אפשר לקיים אותם גם לגרמניה ואני מזמין את כל הנוכחים לפגוש את אנשי גבעת שמואל וללמוד מהם את הפרויקט של חילופי משלחות נוער, באמצעות השלטון המקומי, ששם משלחות הנוער נפגשות עם משלחות נוער מפולין ומגרמניה.
<צבי קמיל: ואז גם משיגים את האפקט של הנחלת המידע וההיסטוריה לאנשי ארצות אחרות.
יעקב מרגי: בנצי כץ.
<בנצי כץ: אני מבקש במברקים להתייחס לשלושה תחומים.
<בנצי כץ: אחד, אני חושב שאנחנו חייבים להפוך את הנחלת מורשת השואה למשימה לאומית.
<בנצי כץ: עכשיו לדברים פרקטיים.
<בנצי כץ: אני חושב שחילופי משלחות של תלמידי בתי ספר מחו"ל אלינו, מאלינו אליהם.
<בנצי כץ: לנצל את השהות של התלמידים כאשר הם בפולין להיפגש עם תלמידים עמיתים בפולין, הם יכולים להוסיף.
<בנצי כץ: מי שלא יוצא לפולין, אני חושב שאנחנו צריכים, חייבים להרחיב את הפעולות המשלימות, את התכניות המשלימות.
<בנצי כץ: מסע ישראלי, את התכנית הווירטואלית.
<בנצי כץ: לנצל את הדקה ה-90 שיש איתנו עדיין ניצולי שואה.
<בנצי כץ: פרח לניצול – להרחיב.
יעקב מרגי: תודה בנצי, תודה.
יעקב מרגי: לא תעמוד בזה, אבל משפט.
<מיכאל אלון: מיקי אלון מפורום ההורים.
<מיכאל אלון: אני רק רוצה לשים את הזרקור על ההורים המלווים במשלחות.
<מיכאל אלון: אני רוצה להגיד שאנחנו אמנם זניחים, אבל מבחינתי זה מסע משנה חיים.
<מיכאל אלון: עד למסע ומהמסע.
<מיכאל אלון: אני חושב שכל ישראלי - - -
יעקב מרגי: להורים או לילדים?
<מיכאל אלון: להורים ולילדים.
<מיכאל אלון: אבל אני עכשיו רוצה - - -
יעקב מרגי: זה בדיוק מה שהם הציעו, להרים את הגיל.
<מיכאל אלון: בסדר, אין בעיה.
<מיכאל אלון: זה מה שרציתי להגיד.
יעקב מרגי: משרד החינוך, אני אמקד אותך.
יעקב מרגי: שמעת הרבה דברים.
<ליאת סלומון: כן.
יעקב מרגי: כל מה שנאמר פה, אני לוקח את הכל, רק צריך לעשות.
<ליאת סלומון: אני יודעת.
<ליאת סלומון: החשיבה צריכה ללכת לגם וגם.
יעקב מרגי: אף אחד לא אמר פה דברים חסרי טעם, רק אנחנו התקוממנו על הריכוזיות במקום אחד, על הצמצום במקום אחד.
יעקב מרגי: אני רוצה שתתייחסי לשאלות שהצפתי בתחילת הדיון.
יעקב מרגי: כמו כן, עוד נקודה שלא דיברנו עליה.
יעקב מרגי: מאז שהתחילו המסעות עשית עבודת מחקר, יש מסקנות?
<ליאת סלומון: זה הכל על השולחן שלך.
יעקב מרגי: אוקיי, אז אני מבקש לדעת את כל הנתונים.
יעקב מרגי: אל תתייחסי למה שנאמר, תתייחסי לנקודות שאמרתי בפתיח.
יעקב מרגי: חברי הכנסת אירחו, לא שמעו אותי, אז צריך להעניש אותם.
<ליאת סלומון: אוקיי, מאה אחוז.
<ליאת סלומון: אז אני ליאת סלומון, מנהלת מרכז הדרכה ארצי להנחלת זיכרון השואה.
<ליאת סלומון: לפני שאני אתייחס ממש בקצרה לנקודות שלך, אני רק רוצה לשים שני דיוקים כאן על השולחן.
<ליאת סלומון: אחד, המסע לפולין – הרבה מהדוברים כאן התייחסו למסע לפולין, לאותם שמונה ימים בפולין.
<ליאת סלומון: המסע לפולין מבחינת משרד החינוך זה תהליך ארוך טווח שכולל בתוכו שלושה שלבים.
<ליאת סלומון: תהליך ההכנה שמתפרש כמינימום 50 שעות על פני חצי שנה.
<ליאת סלומון: הימים בפולין ותהליך עיבוד והשיבה הביתה.
יעקב מרגי: אני מזכיר לך שאמרתי שהחוויה של ההכנה, העבודה, היא עולה לאין ערוך - - -
<ליאת סלומון: לא, כי זה חלק מהמסע.
מירב בן ארי: רגע, את יכולה להגיד, כי היה לנו פה ויכוח עם חברי הכנסת, האם ההכנה היא לכולם?
יעקב מרגי: היא לא לכולם.
יעקב מרגי: היא לא אותה הכנה.
מירב בן ארי: כי היה פה ויכוח קודם.
יעקב מרגי: אני אומר לך לא.
<ליאת סלומון: ההכנה הזו, המחויבת, מחויבת לילדים שטסים לפולין.
מירב בן ארי: רק לאלה שטסים.
<ליאת סלומון: יש בתי ספר מבורכים - זה מנדט של מנהל בית הספר - שבוחרים שההכנה תהיה לכולם.
<ליאת סלומון: זה לשיקולו של מנהל בית הספר.
<ליאת סלומון: דבר נוסף - - -
מאיר כהן: ההכנה עולה כסף?
מאיר כהן: כלומר הילדים שלא נוסעים - - -
<ליאת סלומון: זה תלוי בית ספר.
<ליאת סלומון: מותר לגבות.
<ליאת סלומון: בעבר זה היה שטח פרוץ והיו בתי ספר שגבו סכומים מאד גבוהים על הדבר הזה.
<ליאת סלומון: לפני בערך שלוש שנים עשינו סדר בדבר הזה והגבלנו את בתי הספר שניתן לגבות על ההכנה עד 400 שקלים.
<ליאת סלומון: בדרך כלל זה הולך על הסעות לשדה התעופה; ויש בתי ספר שמקבלים החלטה ערכית שהם לא גובים כסף עבור ההכנה.
יעקב מרגי: אני מבקש להתייחס לגבי - - -
<ליאת סלומון: אוקיי, אני מתייחסת.
<ליאת סלומון: האם המשרד בדק את תרומת המסעות: בשנת 2009 היה מחקר של רמא"ה, רשות ארצית להערכה ומדידה, ביחד עם אוניברסיטת אריאל.
<ליאת סלומון: לצערי, למחקר היו אמורות להיות שלוש פעימות.
<ליאת סלומון: הפעימה השלישית לא נעשתה עד היום ואחד הדברים שמאד נשמח אם ייצאו מכאן, שצריך לתקף את המחקר הזה.
<ליאת סלומון: אנחנו כמעט עשור אחרי וזה באמת המחקר האחרון שנעשה.
<ליאת סלומון: אני לא אכנס עכשיו להחלטות שלו.
<ליאת סלומון: גם עברו מאז 10 שנים.
<ליאת סלומון: השאלה השנייה שלך התייחסה לגבי התלמידים שלא יוצאים ואז אריאל עוד לא היה ואמרת ככה נחרצות אין תכנית אלטרנטיבית עם סימן קריאה.
<ליאת סלומון: זה לא נכון.
<ליאת סלומון: יש את התכנית של בית העדות וגם יש - - -
<קריאה: יש תכנית לא מסובסדת במשרד החינוך.
<ליאת סלומון: ואנחנו כמובן נשמח אם יימצא התקציב לסבסד את התכנית הזאת.
<ליאת סלומון: בעיני רוחנו באמת הסיטואציה הנכונה של בית הספר, זה שבשבוע שיוצאים לפולין, התלמידים אחרי איזה שהוא תהליך מאד מאד מעמיק, שכל אחד בוחן גם מבין התלמידים וגם מצוות ההוראה, מה מתאים לו.
<ליאת סלומון: מתחלקים לשלוש קבוצות.
<ליאת סלומון: יש קבוצה שעולה על המטוס לפולין, כי זה מתאים לה והיא מסוגלת לדבר הזה על כל היבטיו.
<ליאת סלומון: יש קבוצה שיוצאת למסע זיכרון בארץ; ויש קבוצה שהולכת לסייר בבתים של ניצולי שואה, שהולכת לעשות משהו שהם צריכים לעשות תכלס.
<ליאת סלומון: הם לא רוצים לשמוע עכשיו שבוע הרצאות ולא רוצים להיות עכשיו שבוע באנדרטאות.
יעקב מרגי: אני מניח שיש לך עוד הרבה מה לומר ולהוסיף, אבל הסיכום יאתגר אותך להכין לנו את מה שאנחנו מבקשים.
שולי מועלם-רפאלי: אולי נשמע איזו מילה - - -
יעקב מרגי: אין לנו, שולי.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לעשות את מה שעושים לי ולגלוש.
יעקב מרגי: אני כבר גלשתי לדיון הקודם.
<ליאת סלומון: דבר נוסף שחשוב לי לומר בנושא הזה של דברים אלטרנטיביים, היום או לכל המאוחר מחר, יפורסם בעיתונים שמשרד החינוך פתח תקנת תמיכה שנועדה לתמוך במכוני השואה, שחלקם מהם מיוצגים כאן.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי הכנסת, לאורחים, לנציגי המשרדים שהגיעו.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגיש לוועדת החינוך – תקשיבו – זה כמעט יותר חשוב מהדיון – להגיש לוועדת החינוך תכנית מפורטת איך המשרד מתכונן להגדיל את מספר התלמידים היוצאים למסע לפולין.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגיש לוועדת החינוך תכנית אלטרנטיבית למסע לפולין ולאפשר למנהלי בתי ספר לבחור בין המסע לבין התכנית האלטרנטיבית שתוצא על ידיכם.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך – אני בכוונה לא אומר מנהלת פולין – משרד החינוך.
יעקב מרגי: אתם בניגוד עניינים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לייצר תכנית אלטרנטיבית לתלמידים הנשארים בבית הספר בזמן שחבריהם יוצאים למסע.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגיש לה את מסקנות צוות הבחינה או המחקר שמשרד החינוך קיים, כשעסק בתועלת ובהשפעות המסע על התלמידים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך – נעניתי לבקשתך – להשלים את הפעימה השלישית של אותו מחקר ולהגיש כל זאת לוועדה תוך 45 יום מהיום.
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-20 ביוני 2017, כ"ו בסיוון תשע"ז, עוד שנה שילדי ישראל יוצאים ל-70 ימי חופשה.
יעקב מרגי: ברוך ה' אנחנו שומעים שלאחרונה גם שר האוצר וגם שר החינוך מסכימים עם ועדת החינוך ועם ועדת המשנה שהוקמה, לבחינה, אנחנו לא נופלים עם גרזנים על אף אחד, אבל לבחינת סוגיית ימי החופשה בשיתוף פעולה בשולחן עגול, בהידברות עם המורים, עם ההורים, עם התלמידים גם כן, גם להם יש קול, וננסה למצוא נוסחה שתרצה את כולם וגם את המשק וגם את צרכי המשפחה הישראלית.
יעקב מרגי: קרית אונו, אולי כשמונה חודשים אני מקבל פניות כאלה ואחרות בדבר מבנה שהוא, תקנו אותי אם לא, מיועד לבית ספר והוא משמש לשימוש אחר, אמנם של מדינת ישראל ושל משרד החינוך, בזמן שיש מחסור בכיתות לימוד בקרית אונו.
יעקב מרגי: על פניו זה סיכום התלונה והדברים שקראתי.
יעקב מרגי: אני אשמע קודם כל את ראש עיריית קרית אונו שנמצא איתנו ונשמע את המצוקה ולאחר מכן נשמע גם את האורחים שלנו, אם ירצו להתבטא, כל מי שחושב להתבטא צריך להירשם אצל מנהלת הוועדה והוא חייב לשבת סביב השולחן.
יעקב מרגי: ובסוף בסוף נשמע מצד משרדי הממשלה, נראה מה הפתרונות שהם מציעים לנו.
יעקב מרגי: לפני כן אני אתן לחברי הכנסת להתבטא.
חיים ילין: נשמע את ראש העיר.
יעקב מרגי: אתה רוצה לשמוע קודם?
יעקב מרגי: יש לנו חברי כנסת שכמה ועדות מחכות להם לדיונים.
<ישראל גל: טוב, אדוני היושב ראש, אני מודה לך על זה שניאותָּ לקבל אותנו, חברי הכנסת שנוכחים פה, ואני מקווה שבקרוב יצטרפו עוד חברי כנסת.
<ישראל גל: מה שעצוב לי בסיפור, שאני רואה פה את גורמי המקצוע בלבד, שאני יודע את מלוא הערכתם אלינו ואת מלוא הבנתם אלינו והדיון כאן התבקש כי התחושה שלנו, לפחות מהמידע שלנו, הם לא הבעיה.
<ישראל גל: הבעיה הייתה בדרגים הרבה יותר גבוהים.
יעקב מרגי: הם באים מטעם.
יעקב מרגי: אני חייב להגן, לטובת האורחים שלנו, שלא יחשבו שמישהו מזלזל - - -
<ישראל גל: חלילה.
יעקב מרגי: שרים ומנכ"לים, יש להם הרבה משימות, אם נריץ אותם פה על כל דיון, יש לנו את גורמי המקצוע שבאים בשמם.
<ישראל גל: אני אספר לך את סיפור החלם שקורה פה במדינת ישראל.
<ישראל גל: קרית אונו, כמו שאתם יודעים, היא עיר שהולכת ומתפתחת וצומחת, הגירה חיובית של 5% כל שנה, הרבה מאוד זוגות צעירים שבאים לקרית אונו בגלל השירותים, בגלל החינוך, בגלל הלוקיישן שלה, ורוצים לגור בעיר קרית אונו.
<ישראל גל: אנחנו רואים את העיר כחלק מהמדינה, אנחנו מקדמים חידוש עירוני, אנחנו עושים התחדשות עירונית, אנחנו - - - זוגות צעירים, אנחנו בונים דירות קטנות כי אנחנו רואים שזה חלק ממדיניות המדינית שלנו, מהשליחות המדינית שלנו.
<ישראל גל: אבל להפתעתנו הרבה משרד החינוך, שאמון על חינוך ילדינו, שאנחנו לא יכולים לזוז בלעדיו, מתנהל בצורה אחרת.
<ישראל גל: לפני שלוש וחצי שנים אנחנו זיהינו שיש בעיה קשה מאוד.
<ישראל גל: אני חייב להגיד שאנחנו רק אז נכנסנו לתפקיד, זיהינו שיש בעיה קשה מאוד בנושא של החטיבות העליונות, שאין מקום.
<ישראל גל: הלכנו למשרד החינוך בתחילת שנת 2014 והפלא ופלא משרד החינוך הסכים איתנו, עוד בחודש יולי 2014 הסכים משרד החינוך שבקרית אונו אין מקום יותר בחטיבות הביניים והכיר בצורך בחטיבת ביניים בחודש יולי 2014.
<ישראל גל: כמו שאתם מכירים, הנה חיים פה, היה ראש רשות לשעבר, כשמכירים בצורך מתכנסים למצוא מקום לבנות.
<ישראל גל: באנו לעיר שלנו, בגלל הפיתוח המואץ ובגלל הצפיפות הגדולה, אין כמעט שטחים והסתבר לנו ואנחנו יודעים שיש מבנה שיושבים בו משרד החינוך, מחזיקים אותו, ולמעשה לפי החוזה הם אמורים לפנות אותו ב-2022, אבל בקרית אונו אין שטחים אחרים, אין מקום אחר, ואמרנו למשרד החינוך 'תפנו את המבנה'.
<ישראל גל: זה היה לפני כשלוש שנים.
<ישראל גל: משרד החינוך בדק ואמר שזה הרעיון הטוב ביותר, לפנות את המבנה.
<ישראל גל: יש לי כאן את המצגת, אני רוצה להראות לכם, גם שתראו, חברי הכנסת, על מה מדובר.
<ישראל גל: אפשר לפתוח את השקופית?
איציק שמולי: בסדר, יש לנו את המצגת פה.
<ישראל גל: אוקיי.
<ישראל גל: יש לכם, תסתכלו בתמונה איך נראה בית ספר.
<ישראל גל: הנה כאן, יש לכם תמונה כזאת, איך נראה בית ספר בגוש דן, מרכז מדינת ישראל, אתר קרוונים.
<ישראל גל: על זה השיחה, אתר קרוונים, זה בשנה הקודמת.
<ישראל גל: הילדים לומדים בקרוונים, 2,000 ילדים - - -
<ישראל גל: תודה רבה, אם זה הסטנדרט שאנחנו רוצים, אדוני יושב ראש ועדת החינוך.
יעקב מרגי: לא, אתה אומר את זה כאילו - - -
<ישראל גל: לא אני לא רוצה להצטרף לקלאב והקלאב לא נעשה בגללי.
<ישראל גל: אני מבקש, תסתכלו כולם בניירות האלה, 2,000 ילדים שכל אחד עובר שנה אחת להכיר את מדיניות הקרוונים של מדינת ישראל.
<ישראל גל: אתם יודעים, אם לא היו צריכים להגדיל את זה בעוד קרוונים ועוד קרוונים אז לא היינו פה, אבל לפני שלוש שנים הכרנו בצורך הזה - - - משרד החינוך הכיר בצורך הזה, סגרנו עם משרד החינוך ועם הדרגים המקצועיים שהמבנה של בחינות הבגרות יעזוב לפני שנתיים וחצי, זו הייתה הסגירה אחרי שעשו את בדיקת המצאי, ומאז ועד לנכון לשעות אלה בבוקר, בדקות אלה שאנחנו יושבים ומדברים, אין מכתב על מועד פינוי.
<ישראל גל: אנחנו היינו צריכים לפתוח את בית הספר הזה בספטמבר הקרוב, אחרי שהוא גמור, היינו אמורים לפתוח אותו.
<ישראל גל: היו לנו כוונות לפתוח אותו בספטמבר הקודם, אבל מיד הובן שמשרד החינוך לא יכול לעמוד בלוחות הזמנים וכדומה ועברנו לספטמבר הזה ולא רק שבספט
<ישראל גל: מבר הזה אין לנו מכתב פינוי, אלא אני רוצה להגיד לכם, אין לנו מקום לכיתות, אנחנו לא יודעים מה אנחנו הולכים לעשות עם אותה תוספת של שלוש או ארבע כיתות בשנת הלימודים הקרובה.
<ישראל גל: אתה אמרת שהילדים יוצאים לחופשה, 70 ימי חופשה, הם לא קיבלו שיבוצים עוד, הם לא יודעים באיזה קרוון הם ישתבצו, באיזה בית ספר הם ישתבצו.
<ישראל גל: הם לא יודעים לאן הם הולכים, זה חינוך במדינת ישראל?
<ישראל גל: ולמה כל זה?
<ישראל גל: אני אספר לכם למה כל זה, ואני חייב להגיד את זה.
<ישראל גל: אני אוהב את האנשים פה, אלה שיושבים פה במשרד, תאמינו לי, גורמי המקצוע, אני אוהב אותם, אני מעריך אותם.
<ישראל גל: קודם כל לפני שנתיים וחצי, כשהגענו לסיכום הזה, אמרו להם '
<ישראל גל: המבנה עובר לירושלים'.
<יהודית גידלי: המבנה?
<ישראל גל: המבנה, יש מבנה בירושלים שעומד לטובת המבנה הזה.
יעקב מרגי: לא הבנת את התמיהה שלה, התכולה של המבנה, לא המבנה.
<ישראל גל: האנשים והמבנה עוברים לירושלים.
<ישראל גל: יש מבנה בירושלים שיכול לעמוד לטובת - - - בהתאם להחלטת ממשלה, לא חשוב שזו החלטת ממשלה שאומרת שכל המבנים יעברו לירושלים.
<ישראל גל: הסתבר שהעובדים שם מתנגדים לעבור לירושלים.
<ישראל גל: מזה התחיל כל הסלט הזה וכל משיכת הזמן.
<ישראל גל: ואז בסופו של יום הגיעו לאישורים שהם יכולים לעבור ללוד.
<ישראל גל: גם לוד בהתחלה לא כל כך מצא חן ועכשיו צריכים להכין ומושכים את לוחות הזמנים ונראה לי, באמת, שאינטרס של מספר עובדים ואינטרס של ניירות, איפה לאכסן ניירות, יותר חשוב למדינת ישראל מאשר אינטרס של 2,000 ילדים, איפה שהם ילמדו.
<ישראל גל: הם מעדיפים עובדים, מעדיפים 10, 15, 20 עובדים על בסיס - - - זה 200 אנשים שצריכים לנסוע פעם אחת, לא קבוע שם, שהם צריכים - - - והילדים, שילמדו בקרוונים.
<ישראל גל: אני יודע שהמשרד בימים האחרונים מתכנס, עושה מאמצים.
<ישראל גל: לא מספיק, אני לא רואה, לא מכתבים, לא סיכומים, אני לא רואה מי מכסה - - -
יעקב מרגי: אני עוזר לך, אני איתך.