GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
טלב אבו עראר: זה לא עניין להסדיר או לא להסדיר, אלא שהתושבים האלה לא אזרחי המדינה, כך מתייחסים אליהם.
יעקב מרגי: ברשותך, ראיתי תנועות ראש, אני רוצה לקרוא את הסיכום שהיה לפני צאתנו לחופשה: הוועדה קוראת למשרד החקלאות ולפיתוח הכפר האחראי על נושא הבדואים, להציע לוועדה תוך 30 יום תכנית מפורטת, כיצד המשרד מסיר את כל החסמים ומתמודד עם בניית מוסדות חינוך לכל הילדים הבדואים בדרום.
יעקב מרגי: על התכנית להתייחס לבינוי, דרכי גישה ולהסעות.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד לנקוט בכל האמצעים הדרושים.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך רשימה של כל בעלי התפקידים, שמות, תארי תפקיד של כל מי שמטפלים בנושא, כדי לקיים ישיבה נוספת ופתרון כוללני של הבעיה בהשתתפות כל הגורמים.
יעקב מרגי: זה היה ב-20 במרץ 2017, ואני לא מדבר על הסיכום שהיה בדצמבר 2016, ואני לא מדבר על הדיון שקיים עמרם מצנע ביולי 2013.
<יוסי מימון: ישנו חוסר הבנה ברור בתפקידה של הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב.
<יוסי מימון: הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב היא לא רשות מוניציפלית – המנדט שהממשלה נתנה לרשות בהחלטה 3707 זה לתכנן ולפתח ולהסדיר את התיישבותם של הבדואים.
<יוסי מימון: נושא החינוך, נושא הבריאות ונושא ביטחון הפנים נתון למשטרה או למשרד החינוך, למשרדים הרלוונטיים לנושאים האלה.
יעקב מרגי: דרכי הגישה למוסדות החינוך?
<יוסי מימון: משרד התחבורה – כשהרשות מתכננת או מפתחת שכונה.
יעקב מרגי: דרכי הגישה בתוך היישובים למוסדות החינוך מהכביש הראשי למוסד החינוך?
<יוסי מימון: משרד התחבורה.
יעקב מרגי: זה שונה מכל מה שהוצג כאן בוועדה.
<יוסי מימון: זה גם עלה פה בוועדות.
יעקב מרגי: זה לא עלה כאן בוועדה.
<קריאה: יוסי, זה לא נכון.
יעקב מרגי: תנו לי, אני מנהל את הדיון.
יעקב מרגי: אני מבקש, מר יוסי מימון, אתה בטוח במה שאתה אומר?
<יוסי מימון: אני אסיים ואני אגיד שמה שאני אומר, אני בטוח בו.
<יוסי מימון: כשהרשות מתכננת שכונות או יישובים, היא מתכננת בהם - - -
יעקב מרגי: ברשותך, מי האורחים שלנו שנקדם אותם בברכה?
יעקב מרגי: אחת מכם.
<קריאה: העמותה לפיתוח המצוינות.
יעקב מרגי: אז את בדיוק נמצאת בדיון הנכון, אנחנו מקדמים אתכם בברכה.
יעקב מרגי: אנחנו מנסים לפתור מצוקה של כ-5,000 ילדים בגיל הרך, שלא נמצאים בשום מסגרת חינוכית במגזר הבדואי.
טלב אבו עראר: לפני יותר משנתיים.
<יוסי מימון: כשהרשות מתכננת או מקדמת פיתוח של ישוב, שכונה או כל דבר אחר, היא מתכננת אותו עם כל מה שצריך, כולל כבישים, דרכים, שטחים חומים למוסדות ציבור וכל מה שקשור לזה.
<יוסי מימון: זה דיון שלישי או רביעי שאני משתתף בו בנושא הזה, אני לא רואה בו את ראשי הרשויות.
<יוסי מימון: איפה ראשי הרשויות, שזה המנדט שלהם?
<יוסי מימון: הם אלה שיוזמים את בתי הספר, הם אלה שפונים עם פרוגרמות למשרד החינוך, הם אלה שצריכים להגיד: רבותי, אני מקים בית ספר פה, אני צריך דרכי גישה לשם.
<יוסי מימון: בהחלטת חומש האחרונה, הוקם צוות שיתכלל את כל הנושא הזה, כדי שלא נגיע למצבים שיש בית ספר שמוקם באיזושהי נקודה ללא פתרון.
<יוסי מימון: אני יודע מדיון שקיימנו עם מנהלת המחוז בבאר שבע, שניתן תקציב, ניתן אישור להקים כ-90 כיתות גן בשנה הקרובה עד שנת הלימודים הבאה במועצות נווה מדבר ואל קסום.
<יוסי מימון: הוועדה צריכה להבין שהרשות, גם אם היא רוצה ומתאמצת מאוד - -
טלב אבו עראר: איפה?
טלב אבו עראר: אני רוצה להבין את הקטע הזה.
<יוסי מימון: יש משרד החינוך שתיכף ייתן לך פירוט של ה47 וה-41 בשתי המועצות.
<יוסי מימון: צריכים להבין שאף גוף ממשלתי לא יכול לבנות שלא כדין.
<יוסי מימון: הרשות, עם כל הכוחות שיש לה, היא לא יכולה להקים גן - - -
יעקב מרגי: מימון, אותי לימדו – לא לימדו, שמעתי במערכון, שאם רוצים, אפילו מטאטא יורה, אתה מכיר אותו?
יעקב מרגי: אני הארכתי לו את הזכויות מ-50 שנה ל-70 שנה פה בכנסת, בוועדה הזאת.
<יוסי מימון: אבל זאת לא סמכות של הרשות.
יעקב מרגי: אתה נראה לי עתיר ניסיון כמוני פחות או יותר בגיל, בסדר?
יעקב מרגי: היינו בסיטואציות – כשרצינו, חרשנו, יישרנו, הורדנו שטחים ירוקים, חקלאיים, חומים, הכול, בנינו יישוב זמני והכנסנו בחצי שנה.
טלב אבו עראר: כשיש רצון.
יעקב מרגי: בשנות ה-90 קלטנו כמעט כמיליון עולים.
יעקב מרגי: לא ראיתי שם בירוקרטיה.
יעקב מרגי: יש פה מצב חירום, שיותר משנתיים 5,000 ילדים ללא מסגרת חינוכית, ואני שומע את אותם סיפורים מכם – אני בקדנציה הזו שנתיים.
יעקב מרגי: אני כיושב ראש ועדת החינוך פה בשנתיים האחרונות שומע את אותם סיפורים.
יעקב מרגי: אני לא מתכונן להיות כדור הפינג-פונג שלכם מישיבה לישיבה, ממשרד למשרד.
יעקב מרגי: תגידו לי חד משמעית – נוח לכם עם המצב הזה?
יעקב מרגי: אם לא, אף אחד לא גזר גזירה שמשרד החקלאות יהיה אחראי על פתרון מצוקת הבדואים.
יעקב מרגי: אם הוא לא מסוגל, יקום השר ויתפטר, יגיד: לא ניתנים לי הכלים.
יעקב מרגי: אני ציפיתי ממשרד החקלאות היום, לאחר הסיכום שהיה כאן – ישב פה נציג משרד החקלאות בדיון הקודם, אם הוא היה אומר לי: אתה מדבר שטויות, זה לא אני – לא הייתי מחכה 30 יום.
יעקב מרגי: אתה בא היום - - -
<יוסי מימון: אני לא יודע מי היה הנציג.
יעקב מרגי: סליחה, אתה אומר שהשתתפת בדיון.
<יוסי מימון: אני לא השתתפתי.
יעקב מרגי: אני יודע שהוא היה.
יעקב מרגי: אז בוא תקשיב, אין פה התנערות, אתם משרדי הממשלה – אתם אחראים.
יעקב מרגי: אתה יכול להגיד לי: אתה צודק – טעם לפגם שאין פה ראשי רשויות, אתה צודק – אתה הריבון.
יעקב מרגי: נמאס לי לשמוע פה מהאגף הימני הזה, שנציגי ממשלה אומרים: זה האוצר, זה לא אני, תקציב.
יעקב מרגי: ביקשת?
יעקב מרגי: היה דיון קודם, משרדי הממשלה באים ואומרים שלאוצר אין תקציב.
יעקב מרגי: ביקשת בכלל מהאוצר תקציב?
יעקב מרגי: יש בירוקרטיה, החוק מפריע לך?
יעקב מרגי: הבאת תזכיר לממשלה לעקוף בהוראת שעה?
יעקב מרגי: הבאת, עשית איזה מאמץ לפתור את הבעיה הזו?
יעקב מרגי: משרד החינוך, תקשיבו, אני לא רוצה לעלות לטונים גבוהים, אבל אתם כנראה לא מבינים את המצב.
יעקב מרגי: האם אתם חושבים שאין לי נושאים אחרים מיד עם תחילת המושב מאשר להתעסק בדיון מעקב הזה?
יעקב מרגי: זה פשוט אות קלון על מצחה של הממשלה, על מצחה של החברה הישראלית, שיש – לא 5,000 ילדים, 10 ילדים, 100 ילדים.
יעקב מרגי: 5,000 – לא חודש, לא חודשיים.
יעקב מרגי: אני אשים את זה על השולחן, מה אתם רוצים, שהתנועה האסלאמית תיקח אותם?
יעקב מרגי: מה אתם רוצים, שהחמאס ייקח אותם?
יעקב מרגי: מה אתם רוצים, שהחיזבאללה ייקח אותם?
יעקב מרגי: משרד החינוך יושב.
יעקב מרגי: אבל אם איזה מורה לא קיבלה את התנאים שלה, מדינה שלמה על שכר המורים.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע את משרד החינוך, מה דעתו, איך הוא מתמודד.
טלב אבו עראר: אלה בדואים, לא יהודים – זלזול.
יעקב מרגי: אם אני לא אעשה את העבודה שלי כמו שצריך, תפריע לי.
<אילנית שושני: תכנית גילאי 4-3 יצאה לדרך על פי החלטת ממשלה ב-2012, לפני ארבע, חמש שנים.
<אילנית שושני: במגזר הבדואי, על פי הרישומים שלנו, יש אכן את כמות הילדים שציינת.
<אילנית שושני: משרד החינוך התגייס לנושא הזה, בעבודה משותפת עם הרשויות, ואני מסכימה עם הנציג הקודם שהן צלע בלתי נפרדת מכל העשייה, ותיכף אני גם אסביר למה.
<אילנית שושני: משרד החינוך התגייס למשימה הזו.
<אילנית שושני: כרגע אישרנו 97 כיתות גן יבילות בתעריף שונה משאר המדינה, כולל התשתיות של אותם גנים, כולל ההצטיידות.
<אילנית שושני: בדרך כלל אנחנו מתקצבים גן ב-120,000 ש"ח יביל.
<אילנית שושני: את הרשויות האלה אנחנו מתקצבים ב-210,000.
יעקב מרגי: זה נאמר בדיון הקודם, ובירכנו אתכם על כך.
יעקב מרגי: אבל בסוף, מבחן התוצאה.
טלב אבו עראר: ביצוע.
חנין זועבי: הפריסה לא מתאימה.
יעקב מרגי: חכי עם הפריסה, בואי נראה קודם למה לא עושים.
<אילנית שושני: קודם כל יש עשייה.
מאיר כהן: האם אישרתם את זה ביישובי הקבע?
<אילנית שושני: אני אתן את הרשימה גם וגם.
מאיר כהן: זה חשוב מאוד, כי מה שקשור ליישובי הקבע – צודק יוסי שאומר שראשי הרשויות לא נמצאים כאן, בהחלט צודק.
מאיר כהן: אני לא חושב שאנחנו צריכים לדון בגנים ביישובי הקבע, אם ראשי הרשויות לא נמצאים כאן.
מאיר כהן: לכן אני אומר שזאת בעיה שלהם, זאת באמת חוצפה שהם לא נמצאים כאן.
מאיר כהן: אני מדבר על שאר הפזורה, כמה גנים, כי זה המנדט שלכם.
חנין זועבי: אבל מאיר, גם חלק מהכפרים הלא מוכרים נמצא במועצות המקומיות.
טלב אבו עראר: אבל חשוב לציין שיושבים כאן נציגים משתי המועצות והם ידברו גם, מנווה מדבר ומאל קסום.
<אילנית שושני: כרגע אישרנו התחייבויות תקציביות, לא משהו כללי, רצון טוב – יצאו התחייבויות לחתימת חשב המשרד על 97 כיתות גן בתעריפים שאמרתי, מה שנותן מענה ל-3,400 תלמידים בקירוב, לפי מפתח של 35 תלמידים בכיתה.
<אילנית שושני: זאת אומרת, מתוך הבעיה הכללית שלנו, אנחנו בערך פותרים 70% מהבעיה.
<אילנית שושני: התקציב אושר על ידי משרד החינוך מתקציבו.
<אילנית שושני: נכון, אני לא מגלגלת אחריות.
<אילנית שושני: אנחנו באנו בדרישה לתקציב תוספתי בעניין הזה, אני כן רוצה שזה יירשם בפרוטוקול.
<אילנית שושני: כרגע עוד לא הועברו התקציבים האלה, אבל אנחנו כן לקחנו מתקציב חידוש המבנים ומתוכניות העבודה שלנו ל-2017, שמן הסתם ייפגעו בהיקפים האלה, מדובר בעשרות מיליונים, אבל התקציבים יועברו לרשות.
<אילנית שושני: התקציב שאנחנו מעבירים זה לא סוף הדרך, זו רק הירייה הראשונה, זו יריית הפתיחה, ולכן הרשויות כאן הן חלק בלתי נפרד מהמהלך הזה, ואני מאוד מאוד מקווה שבאחד בספטמבר מה שתקצבנו, 97 גנים, אכן יועמדו וייתנו שירות לתלמידים, ואני לא אמצא את עצמי שמבקשים ממני כל הזמן – אז זה גם המענה לתשתיות וגם המענה לכיתות וגם המענה - - -
יעקב מרגי: מאחר שהיה דיון, אני מצוי בנתונים ואני לא רוצה לחזור, אני בהרגשה ששוב דברים נאמרים.
יעקב מרגי: כשאני הרמתי את הטון ואמרתי: רבותי, זה שאישרתם הרשאה תקציבית, אני לא רוצה לפגוע במשרד, שמחת זקנתי, ואני אסביר לך גם למה.
יעקב מרגי: את יודעת, איך אמרת?
יעקב מרגי: היטבת לומר, שזו הירייה הראשונה, בסדר, המקדמית, זו ההכרה בצורך, אבל ירייה ראשונה.
יעקב מרגי: יש כרגע מצב בסוף הדרך של תלמידים בלי מסגרת חינוך.
יעקב מרגי: עזבי את הפרוצדורות, אגף בינוי.
<אילנית שושני: לא נכנסתי לזה.
יעקב מרגי: יש פה כרגע 5,000 ילדים ללא מסגרת חינוכית.
יעקב מרגי: אתם עכשיו מתחילים לספר לי את הפרוצדורות.
יעקב מרגי: את יודעת מה, כדי קצת להשוויץ ולהראות לך שאני מבין, גם ראשי הרשויות לו ירצו מחר לעשות, יש שטחים שיש עליהם תביעות בעלות ואי אפשר לעשות עליהם ואנחנו נמשיך פה עוד עשור להתגלגל עם הבעיות האופייניות למגזר ולמצוקה של המדינה.
יעקב מרגי: מה היתה הציפייה שלי בסיכום שלי בדיון הקודם?
יעקב מרגי: אני הייתי שם, אני מכיר, אני חי שם.
<אילנית שושני: בדיון הקודם לא היה תקציב.
יעקב מרגי: היתה התחייבות של המשרד.
<אילנית שושני: אבל היום יש כבר הרשאות, זה שלב נוסף חשוב בדיון.
יעקב מרגי: אבל אם חברי הכנסת ואנוכי הולכים לישון בשקט, אנחנו ניפגש במוקדמות ובמונדיאל עם אותה תמונת מצב.
יעקב מרגי: אז בואי תקשיבי לי – אני בא ואומר לך: כשאני אמרתי שיש נורת אזהרה מהבהבת כבר הרבה זמן, ושיש מצב חירום שכ-5,000 ילדים נמצאים ללא מסגרת חינוכית, אני אקבל אותם בכיתה א' עם חסר, אמשיך איתם לעל-יסודי עם חסר, נביא אותם לחברה הישראלית בחסר, ואנחנו נשלם על זה פי 10 ופי 100.
יעקב מרגי: אנחנו פה בוועדה בסך הכול מבקשים דבר קטן, דבר קטן – לטפל בזה שלא במסגרת הרגילה.
יעקב מרגי: במסגרת הרגילה לבנות מוסד חינוכי, מוסד ישראלי מוכר מתוכנן, לוקח מינימום שנה וחצי, שנתיים במסלול הכי מהיר, אז את רוצה שאני אחכה עכשיו עם ה-5,000 ילדים האלה?
יעקב מרגי: עכשיו את אומרת לי: נתנו הרשאות.
יעקב מרגי: זה לא יהיה, אני לא אשב בשקט, זה לא מרגיע אותי.
יעקב מרגי: אני יכול לומר לך יישר כוח, אבל זה לא מרגיע אותי.
יעקב מרגי: אני הרגשתי שאני הדבקתי אותך לפינה בדיון הקודם, יריב.
יעקב מרגי: ציפיתי שתלך ותזעזע את אמות הסיפים במשרד.
<קריאה: לפני כמה זמן זה היה?
יעקב מרגי: לפני הפגרה.
יעקב מרגי: השר הוא ידיד אישי, השתלחתי בו כדי שמישהו יזדעזע.
יעקב מרגי: אנחנו יודעים שכאשר משרדי הממשלה רוצים לקדם משהו, הם מביאים תוך שבוע תזכיר לממשלה, שעוקף את מה שאתם רוצים.
יעקב מרגי: ראינו את זה בגז, ראינו את זה בתאגיד.
יעקב מרגי: לא עברנו על חוקי הבנייה?
יעקב מרגי: לא דרסנו כל ערך תכנוני במצב חירום?
יעקב מרגי: וטוב שכך, טוב שיש כוח למדינה לעשות את זה.
יעקב מרגי: מה, אנחנו לא קלטנו מיליון עולים?
יעקב מרגי: לא ידענו להרים ערים זמניות?
יעקב מרגי: לא היינו שם?
יעקב מרגי: יש פה 5,000 ילדים ללא מסגרת חינוך.
יעקב מרגי: תאמינו לי, במבצע חומה ומגדל עשו את זה בלי אמצעים בצ'יק צ'ק.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני אמנם לא מתבטא בצורה שמתבטאים חלק מחברי הכנסת, אבל אני אומר לכם: תקשיבו טוב טוב, יש פה אחיזת עיניים.
יעקב מרגי: לצייר לנו מצב שהקצינו?
יעקב מרגי: שייתקע המצב ככה, ואנחנו לא ניתן לכך.
יעקב מרגי: אני מצפה מהדיון הזה, שמישהו ישים אצבע ויביא תכנית אופרטיבית.
יעקב מרגי: אני חושב שהניסוח היה ברור: הוועדה קוראת לאחראי לנושא הבדואים להמציא לוועדה תכנית מפורטת כיצד המשרד מסיר את כל החסמים.
יעקב מרגי: לא להגיד לי שנתנו הרשאות לבינוי.
<אילנית שושני: קודם כל, הליך של הקצאת הרשאות הוא הליך של הסרת חסמים.
<אילנית שושני: אני חלילה לא מתווכחת, אבל אני רוצה להסביר.
<אילנית שושני: באום בטין הכרנו בצורך וראינו איפה אפשר לשים.
יעקב מרגי: זה לא הסרת חסמים, זו חובתך.
<אילנית שושני: לפני זה גם לא היה.
טלב אבו עראר: הנתונים שלכם מ-2015.
טלב אבו עראר: איך במשך שנתיים וחצי אתם שותקים, רק מתכננים, חושבים, מדברים?
טלב אבו עראר: איפה האחריות?
טלב אבו עראר: אני מדבר על משרד החינוך.
חנין זועבי: אני לא רוצה לדבר ולתאר את המצב.
חנין זועבי: חלק מהבעיה היא לא רק לתכנן.
חנין זועבי: שלושת רבעי התלמידים בשתי המועצות המקומיות אל קסום ונווה מדבר מתגוררים בכפרים הלא מוכרים, זה שלושת רבעי.
חנין זועבי: רבע מתגורר בכפרים המוכרים, אז היחס של כיתות הלימוד לילדים בכפרים הלא מוכרים במועצות האלה הוא אחד על 90.
חנין זועבי: 90 ילדים נכנסים לכיתה על מנת לקלוט את כל הילדים.
חנין זועבי: אם עוד פעם היא נותנת את המספר של הגנים בלי הפריסה, האם יש פריסה הוגנת, המצב הזה ימשיך, גם אם הם מקימים 96 גנים מחר.
חנין זועבי: זה לא רק עניין של זמן.
חנין זועבי: כמו שטלב אמר, הם מאלצים את התושבים לעזוב, כך הם סוחטים.
חנין זועבי: ענייני חינוך, גני ילדים, 75% מהילדים בנגב מחוץ לגני הילדים.
חנין זועבי: אז צריכים גם לדעת את הפריסה, האם יש פריסה נכונה?
חנין זועבי: כי הפריסה היא חלק מהותי מהבעיה.
<אילנית שושני: אני רוצה לתת תשובה.
יעקב מרגי: את תגיבי כשאני אאפשר לך, תרשמי לך את הנקודות בבקשה.
מאיר כהן: אילנית, אנחנו מאוד מכבדים את הטמפרמנט שלך, אלה לא טענות אישיות כנגדך.
מאיר כהן: אדוני היושב ראש, אני ביום ראשון שעבר טיילתי עם יוסי יום שלם בפזורה הבדואית, בוודאי בכפרים הלא מוכרים והמוכרים.
מאיר כהן: אני חייב לציין שלפעמים הנציגים שמגיעים לכאן, מקבלים את המים הצוננים ושלא בצדק.
מאיר כהן: אני ראיתי שם ניסיונות, שלא ראיתי בשנה שעברה.
מאיר כהן: אני כמעט כל שלושה חודשים מטייל.
מאיר כהן: ראיתי שם ניסיונות כנים לפתור הרבה מאוד בעיות בתנופה בלתי רגילה, אני חייב להגיד; ובשאלת החינוך – לכן זה לא הוגן שהם עומדים כאן ואנחנו מטיחים בהם אשמות.
יעקב מרגי: לא הם, הם יעבירו את המסרים.
מאיר כהן: אני אומר לך, ואני אומר גם לחבריי, שהסיפור כאן הוא רוח המפקד.
מאיר כהן: יש כאן מישהו, שבפירוש לא רוצה לפתור את שאלת הבדואים בדרום – לא רוצה, וככל שמשרד החינוך ישתדל והרשות תשתדל, יש כאן מעכב גדול מאוד, שנקרא ממשלת ישראל.
מאיר כהן: הם לא רוצים לפתור את שאלת הבדואים בדרום.
מאיר כהן: אני חי שם, אני נוסע כל יום, ליבי נחמץ על מה שאני רואה.
מאיר כהן: אין בשום מקום בעולם במדינה מתוקנת 5,000 ילדים שנמצאים מחוץ למערכת החינוך, אין דבר כזה.
מאיר כהן: רואים אותם שם ואומרים לי החבר'ה, אמרו לי שם, נסעתי והם הצביעו ואמרו לי: מאיר, פה יש ילדים שלא לומדים.
מאיר כהן: שאלתי מה קרה, אז אמרו לי: התקציבים נמצאים, התכניות נמצאות, ויש מישהו שמעכב את זה.
מאיר כהן: היו צריכים לשבת כאן שר החינוך בעצמו, לא לבוא בטענות אליהם, שר החינוך, וכן – צריך לשבת כאן ראש הממשלה.
מאיר כהן: אדוני, זה 250,000 נפשות שגרות בנגב.
מאיר כהן: שום דבר לא יקרה בנגב.
מאיר כהן: אנחנו יכולים לספר על התפתחותה של דימונה ובאר שבע.
מאיר כהן: במקום שיש 250,000 איש שהולכים עם הראש כפוף באדמה, שום דבר לא יקרה.
מאיר כהן: אני מציע לכם לנסוע, לקחת את הוועדה אדוני ולנסוע.
יעקב מרגי: היינו פעמיים.
מאיר כהן: אבל לנסוע מכביש 25 לכביש 31 דרך א-סייד שם, איך זה נקרא?
מאיר כהן: מאבו קווידר שהיינו עד מולדה, ולראות מה שאתה לא רואה בעין כשאתה נוסע על הכביש, באיזה מצב – הכי קשה בעולם, טיילתי בעולם, ראיתי מדינות של העולם השלישי, חזרתי מאתיופיה.
מאיר כהן: טסתי לגונדר, לא ראיתי באתיופיה אנשים שחיים במצב כמו שחיים היום בנגב.
מאיר כהן: אני מציע לך, אם יש לך הכוח ואתה באמת עושה את זה יפה מאוד, ולכן אני גאה להיות כאן, להזמין את ראש הממשלה ואת שר החינוך שייתנו תשובות, כי גם בשנה הבאה נשב כאן ועדיין לא יבנו את ה-90 גנים האלה, לא יבנו.
חנין זועבי: אתה מסבך את העניין.
מאיר כהן: אני לא מסבך, תאמיני לי.
חנין זועבי: יש התחייבות למשרד החינוך.
מאיר כהן: אני אומר לך, משרד החינוך נמצא כאן ומשרד החינוך מספר לי, שהם באים עם הכסף, באים עם המבנה היביל ובאים לראש הרשות והוא אומר להם: תשמע, פה אתם לא יכולים לשים, פה אתם לא יכולים לשים ופה אתם לא יכולים לשים.
מאיר כהן: זה לא שאני חף מביקורת על ההנהגה של הבדואים, גם על שם יש לי ביקורת.
חנין זועבי: שהם לא לוחצים מספיק.
מאיר כהן: שהם לוחצים מספיק, בוודאי.
חנין זועבי: אני מסכימה, זה נכון.
מאיר כהן: בוודאי, אני חי שם.
חנין זועבי: מהפכות כדי לשנות את המצב הזה.
<עופר דגן: אני עופר דגן מעמותת סיכוי.
<עופר דגן: בשנה וקצת האחרונה אנחנו עובדים עם המועצה האזורית של הכפרים הלא מוכרים סביב בעיית המחסור בגנים בנגב.
<עופר דגן: אני רוצה לחדד כמה מהנקודות שעלו פה.
<עופר דגן: למשרד החינוך, כמו שנאמר לנו, כבר יש היום תקציב גם לבניית הגנים החסרים וגם להסעת ילדים לאותם גנים.
<עופר דגן: השאלה המרכזית היא, כמו שהעלתה קודם חברת הכנסת זועבי, איפה ייבנו הגנים.
<עופר דגן: לדעתנו, העיקרון המנחה פה צריך להיות למזער כמה שניתן את השימוש בהסעות ילדים, במיוחד כשמדובר בילדים בגילאים כאלה קטנים.
<עופר דגן: אחרת אנחנו עוד שנה, אחרי שכל הגנים יוקמו, נקיים פה עוד דיון ונשאל את עצמנו למה הכיתות עומדות ריקות.
<עופר דגן: התשובה נמצאת כבר עכשיו, תנסו לדמיין את הילד שלכם בן השלוש נוסע שעה כל יום לגן בדרך עפר, כשהאוטובוס קופץ מצד לצד.
מאיר כהן: הוא לא ייסע.
<עופר דגן: ולכן הפתרון שאליו אנחנו צריכים להתכנס צריך למזער ככל הניתן את השימוש בהסעות, ולהעלות ככל הניתן את הבטיחות בהסעות.
<עופר דגן: לכך יש שני כיוונים שלדעתנו צריך לקדם – האחד, להרחיב את הפריסה של גני הילדים.
<עופר דגן: אי אפשר להסתפק בהמשך הבנייה רק בנקודות הקיימות.
<עופר דגן: כיום יש בנייה של גני ילדים ב-11 הכפרים המוכרים, ובמרכזי שירותים חיוניים שנמצאים במספר כפרים לא מוכרים.
<עופר דגן: הנקודות האלה לא מספיקות.
<עופר דגן: אם הן היו מספיקות, אנחנו לא היינו בבעיה שאנחנו נמצאים בה.
<עופר דגן: צריך לאתר נקודות חדשות, ובגלל זה לצערי משרד החינוך בחר לא לשלוח לדיון הזה את אגף מיפוי ותכנון, וזה האגף הרלוונטי.
<קריאה: הוא כאן.
<עופר דגן: מצוין.
יעקב מרגי: מי שנפגע, יש מים בסביבה שלו.
<עופר דגן: והסוגיה השנייה שנוגעת כן למשרד החקלאות היא שצריך לשפץ את דרכי העפר בהן מוסעים הילדים.
<עופר דגן: 750 אוטובוסים נוסעים כל יום בדרכי עפר.
<עופר דגן: כל פעם שיורד גשם, הדרכים האלה נסגרות וילדים לא מגיעים לבתי הספר, על אחת כמה וכמה לגני ילדים.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לצלול לדיון הקודם, אנחנו בדיון מעקב.
יעקב מרגי: אני רוצה לדעת מה נעשה מאז.
<עופר דגן: אני מחדד, כי משרד החקלאות אמר שזה לא באחריותו, ודרכי העפר – השיפוץ שלהן - - -
יעקב מרגי: אני לא לחינם הרמתי את הקול שלי.
<עופר דגן: לא כבישי הגישה ישירים למוסדות, אלא דרכי העפר בהן נוסעים הילדים – יש כבר תכנית שרק צריך לתקצב ושמוכנה, שמועצות אל קסום ונווה מדבר הכינו.
<עופר דגן: היא ב עלות לא גבוהה, שמונה מיליון שקלים, ומשרד החקלאות תקצב אותה רק ב-400,000 ש"ח.
<יוסי מימון: אני יכול לענות רק לשאלה הזו?
יעקב מרגי: תאמין לי, גם אם לא תרצה לענות, אני אכריח אותך, חכה.
יעקב מרגי: פורום ארגוני ההורים.
<זאב גולדבלט: עצם העובדה שעליה אין חולק, שכ-5,000 ילדים במדינת ישראל בני הפזורה הבדואית אינם מקבלים מענה במסגרת חינוכית כלשהי היא כתם, חטוטרת, אות קין, תקראו לזה איך שאתם רוצים, אבל בפירוש בושה וחרפה לנו כמדינה.
<זאב גולדבלט: כפי שאמרתי גם בדיון הקודם, אם 5,000 תלמידים דומים, או אפילו 50, בגוש דן, לא היו משובצים למסגרת חינוכית בגוש דן, המדינה היתה שובתת.
<זאב גולדבלט: אין לי ספק שאנחנו כפורום ועדי ההורים היישוביים היינו עוצרים את המדינה על דבר כזה.
חנין זועבי: אז תשבית.
<זאב גולדבלט: כאן אני מפנה גם אצבע מאשימה כלפינו, גם אנחנו אשמים.
<זאב גולדבלט: מאבק וחוסר הסכמה, כפי שרמז חבר הכנסת, הם לגיטימיים, אבל פגיעה בילדים והנצחת קיפוח אלה מעשים שלא ייעשו, בטח כלפי הילדים הקטנים בגיל כל כך צעיר.
<זאב גולדבלט: אני חושב שבסוגיה הזאת אנחנו כל הורי ישראל, ואני כאן לא מפריד בין הדתות ובין המגזרים, אנחנו כולנו גוף אחד, כי העתיד של המדינה הזאת טמון בדיוק בגיל הזה, והדפוסים שישפיעו עלינו לכל החיים, נמצאים בדיוק בגיל הרך.
<זאב גולדבלט: אני רוצה להפנות את תשומת לב הוועדה, שגם אם מחר בבוקר, אני לא מדבר רק על ספטמבר ב-2017 או ספטמבר 2027, כל ה-97 יבילים ימוקמו, אם אנחנו ממלאים אותם לפי התקן, דהיינו 35 ילדים שזה התקן של גן, זה נותן מענה רק ל-3,395 ילדים.
<זאב גולדבלט: מה עם 1,700 הילדים הנוספים נכון להיום?
<זאב גולדבלט: שנה הבאה יהיו עוד הרבה יותר, כי אנחנו יודעים שהאוכלוסייה הבדואית גדלה במהירות קצת שונה מהאוכלוסייה היהודית, אז קצב הגידול שונה, כך שהבעיה הולכת ומחריפה ואנחנו צריכים לצפות פני עתיד, וזה בדיוק התפקיד של ממשלת ישראל – לצפות פני עתיד.
<זאב גולדבלט: אני חושב שכאן אנחנו כשלנו כישלון חרוץ.
מסעוד גנאים: רק הערה, אני לא רוצה להוסיף יותר על מה שחבריי היטיבו להסביר בקשר לסוגיה, משום שדנו בה הרבה, אבל אני רוצה להתחבר למה שאמר מאיר, וזה העניין החשוב ואת זה אמרנו כמה פעמים.
מסעוד גנאים: אם יש לך תכניות למקום מסוים, או אתה לא מכיר במקום, זה לא אומר שלא תכיר בזכויות הבסיסיות של בני האדם במקום, וחינוך זה דבר הומני, דבר אנושי בסיסי.
מסעוד גנאים: ילד ללא מסרת זו סכנה, סכנה לילד וסכנה לכולנו.
מסעוד גנאים: אני חושב שדנו בעניין הזה הרבה.
מסעוד גנאים: זאת אולי הישיבה השנייה או השלישית, אני כבר לא יודע.
מסעוד גנאים: אני מציע, אדוני היושב ראש, ישיבה ישירה עם שר החינוך או במשרד או שהוא יבוא לפה, כדי שנסיים את הדבר הזה.
מסעוד גנאים: כל פעם אנחנו נשמע עוד הצעות, עוד הצעות, ואין משהו שמשתנה.
מסעוד גנאים: אז אני מציע ישיבה ישירה פנים אל פנים עם שר החינוך.
<לירון אשל: אדוני, אני לא אחזור על הדברים שכבר נאמרו.
<לירון אשל: אני כן אגיד, שאנחנו נורא נורא חוששים ומודאגים ממצב הילדים, כמו שאדוני אמר.
<לירון אשל: אנחנו מבינים שיש איזושהי תכנית חמש שנתית ארוכת טווח, יש תכניות, יש גם תרשימים מאוד צבעוניים ויפים שהועלו לפני הוועדה, אבל בשורה התחתונה כרגע הילדים נמצאים בבתים שלהם, כרגע הפערים גדלים.
<לירון אשל: הילדים האלה הופכים לילדים בסיכון, כולנו בעצם מופסדים מהמצב הזה.
<לירון אשל: ברור שלטווח הרחוק אמורה להיות איזושהי עבודה משותפת של כלל המשרדים, אבל בהתרשמות מהדיונים שחולפים, יש איזושהי תחושה של זריקת אחריות ממשרד למשרד, כשאין פתרון מידי לילדים, ואנחנו כמובן מבקשים לעשות משהו בנידון.
<לירון אשל: אני כן אגיד ואחזור על מה שכבר נאמר, שבתל אביב זה לא היה קורה.
<לירון אשל: מצב שנמשך פה שנתיים, בתל אביב לא היה נמשך גם לא שבוע.
יעקב מרגי: נציגי המועצות – נתחיל באל קסום?
<סבחה אבו עבייד: שלום לכולם, אני סבחה אחראית על גני ילדים במועצת אל קסום.
<סבחה אבו עבייד: אני שמעתי את כל מה שאמרתם, זה לא חדש לנו.
יעקב מרגי: הוועדה היתה פעמיים בסיור במגזר.
יעקב מרגי: הצוותים של מערכות החינוך שם, גני הילדים ובתי הספר, עושים עבודה נפלאה בתנאים קשים מאוד – עבודה נפלאה.
יעקב מרגי: אתה יוצא משם ואתה אומר:
יעקב מרגי: אנחנו יודעים איך לעשות את זה, אין שום סיבה שלא נעשה את זה לכולם.
יעקב מרגי: אנחנו יודעים להביא לשם תוצאות, ולאט לאט העסק הולך ומשתפר גם בתחום ההישגים, אין שום סיבה שזה לא יתפרס על כל המגזר.
<סבחה אבו עבייד: אנחנו לא יכולים לפתור את הבעיה הזאת, כי זאת בעיה מאוד מורחבת שקשורה גם לראש הממשלה, למשרדי הממשלה.
<סבחה אבו עבייד: אכלוס ילדים גם קשור לתושבים ולכפרים מוכרים, שיהיו להם קודם כל בתים, דרכי גישה ומוסדות חינוך.
יעקב מרגי: בתחום המועצה שלך, כמה גנים מחוץ לתחומי המועצה?
<סבחה אבו עבייד: משהו כמו 1,300 תלמידים מחוץ לתחום המועצה.
יעקב מרגי: וזה מקשה עליכם?
<סבחה אבו עבייד: כן, זה מאוד מקשה, ואני נתקלתי השנה הזאת – ואני רוצה פתרון אוטוטו – שאני קיבלתי שישה קרוואנים שהציבו, אבל עדיין המועצה לא יכלה להכין את הכיתות האלה מבחינת תשתיות.
<סבחה אבו עבייד: שישה קרוואנים כפול 35 – כמה ילדים נשארו בבית?
מאיר כהן: למה המועצה לא יכלה מבחינת תשתיות?
מאיר כהן: מה הבעיה?
<סבחה אבו עבייד: זה מחוסר תקציב.
יעקב מרגי: אין לה את היכולת.
מאיר כהן: אין את היכולת לתכנן?
<סבחה אבו עבייד: הם לא השלימו את התשתית, ואני לא יכולתי להשלים את הגנים האלה.
מאיר כהן: אבל התשתית, אתם מקבלים את זה.
מאיר כהן: צריך לדייק, אתם מקבלים תשתית לגן.
יעקב מרגי: אבל תשתית עד לגן.
<סבחה אבו עבייד: הסכום שמקבלת אותה מועצה, לא מספיק.
<סבחה אבו עבייד: כשאתה מקים גן חדש במקום חדש, הוא צריך תשתית.
חנין זועבי: היא צריכה להשלים, היא יכולה להשלים.
<סבחה אבו עבייד: עוד בעיה שיש לי שש כיתות בבנייה טרומית שכמעט היו מוכנות השנה, אבל הקבלן לא קיבל את הכסף שהוא אמור לקבל, והוא לא מסר את כל האישורים כדי לפתוח את הגנים האלה.
<סבחה אבו עבייד: אני ידעתי מאגף ההנדסה במועצה, שהם שלחו את כל הניירת ואת כל האישורים למשרדי הממשלה ולמשרד החינוך בירושלים, ועדיין לא קיבלו את החלק השני, וזה גם מעכב שישה גנים כפול 35, סך הכול 420 תלמיד.
<סבחה אבו עבייד: בעיה אחרת, כמו שאמרו, יש מקומות שאי אפשר להציב בהם כיתות, נגיד רק כיתות יבילים, וזו גם בעיה שחלק מהילדים נשארים בבתים.
<סבחה אבו עבייד: דבר נוסף, ההסעות.
<סבחה אבו עבייד: ההורים לא מוכנים לשלוח את הילדים שלהם באוטובוס, כשעל האוטובוס עולים ילדים - -
יעקב מרגי: ילדים גדולים, ילדים קטנים.
<סבחה אבו עבייד: גם מתיכון, גם מכיתה א', גם מיסודי וגם בגיל שלוש.
<סבחה אבו עבייד: אף הורה לא מוכן לשלוח ילד באוטובוס בגיל שלוש.
<חסין אל רפיעה: אני מייצג את המועצה האזורית של הכפרים הלא מוכרים.
<חסין אל רפיעה: אנחנו הצגנו נייר עמדה שאני מאמין שחולק לכולם.
<חסין אל רפיעה: הסוגיה פה מאוד קשה, שדיברנו עליה המון שנים.
<חסין אל רפיעה: ילדי הכפרים הלא מוכרים – אין להם מסגרות, במיוחד כשאנחנו מדברים על גנים.
<חסין אל רפיעה: בעיית ההסעות היא בעיה ידועה, ומכיוון שהילדים האלה הם קטנים, אף אחד לא מסכים לשלוח את הילדים שלו בהסעות עם התלמידים היותר גדולים.
<חסין אל רפיעה: אני מבין שיש הסכמה על כל הגורמים שנוגעים בדבר שהם מוכנים לפתור את הבעיה, אבל אנחנו מדברים איך לפתור את הבעיה.
<חסין אל רפיעה: ההצעה שלנו – פתרון הבעיה הוא הקמת מבנים יבילים ביישובים הלא מוכרים.
<חסין אל רפיעה: זה פחות או יותר יפתור את הבעיה.
<חסין אל רפיעה: אנחנו יודעים שלפני שנתיים או שלוש, נכרת ראש של תלמיד שנסע עם ההסעות, כי אין ליווי בהסעות, ואם אין ליווי, אנחנו בבעיה מאוד רצינית.
<חסין אל רפיעה: אני חושב שמבנים יבילים יכולים לפתור סוף סוף את הבעיה הזאת, שאנחנו מדברים עליה 20 שנה.
<ג'האד אבו פריח: אדוני בוקר טוב, אני מרח'מה.
<ג'האד אבו פריח: אחרי 32 שנה, ששירתי את המדינה בכל הגזרות, גם בסיני, גם ביהודה, גם בשומרון, גם בלבנון – אני איבדתי הרבה חברים.
<ג'האד אבו פריח: היום הילד של אנשים אחרים קם בשבע וחצי, והילד שלי קם בחמש.
טלב אבו עראר: תראה, מי ששירת את המדינה וככה זה מצבו.