GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אבנר שלו: לא הייתה הנכבה, לא היו פליטים".
יעקב מרגי: כנראה שבזמן שהחברים שלו למדו היסטוריה הוא למד לנגן על פסנתר.
<אבנר שלו: כן, אבל הוא ניגן היטב על הפסנתר והוא למד את זה בארץ.
<אבנר שלו: שם, ברמת אביב.
<אבנר שלו: הוא בא לארץ כילד שלא גדל כאן, אבל לנגן הוא למד כאן בארץ.
<אבנר שלו: אבא שלו מורה למוזיקה, אבל לא חשוב, זה לא האבא שלו.
<אבנר שלו: זה כשרון נדיר.
<אבנר שלו: אבל הוא חי בגרמניה, הוא חי 25 שנה בגרמניה.
יעקב מרגי: אני כתלמיד של מערכת החינוך, הרבה שנים עברו מאז.
יעקב מרגי: הפער בין הבן שלי אלי בכיתה י"א כשאני הייתי, זה 40 שנה.
יעקב מרגי: הוא בי"א היום.
יעקב מרגי: אז למדתי גם את כל חובבי ציון והתחלתה של הציונות, עד לימנו אנו, כשהפרק של השואה כמעט לא קיבל שום התייחסות.
יעקב מרגי: אז לי הוא לא - - - אבל אני לא יודע מאיפה הוא הביא את זה - - -
<אבנר שלו: אבל אתה יודע לאן הוא הגיע?
<אבנר שלו: פוליטית לאן הוא הגיע?
יעקב מרגי: אנחנו בפרשת שלח לך.
יעקב מרגי: שלח לך.
יעקב מרגי: יש הרבה שאתה אומר, אתה לא יודע מה להסביר, לשייך.
יעקב מרגי: אתה יודע כמה פירושים שמנסים לתת, מה היה החטא של המרגלים?
יעקב מרגי: בסך הכל הכניסו את האג'נדה האישית שלהם.
יעקב מרגי: ביקשו מהם "לכו, תצלמו מצב ותביאו לנו" הם הכניסו את האג'נדה שלהם.
יעקב מרגי: אני חושב שזה החטא המרכזי של המרגלים.
יעקב מרגי: זה מה שקורה לכל אלה שכותבים טורים.
יעקב מרגי: אבל אנחנו - - -
<אבנר שלו: הוא לא היסטוריון, אבל הוא משפיע על אנשים.
<אבנר שלו: בשוליים, הוא בקצה של הרשימה הזאת ב"הארץ" אומר, "אז כעת גרמניה אחראית, בגלל שהיא עשתה את השואה, בגלל שהשואה עשתה את מדינת ישראל ובגלל שמדינת ישראל עשתה את הנכבה ולכן יש פליטים ואחרי זה היה 67', אז גרמניה היום אחראית לפעול בעוצמה כדי לפתור את העניין.
<אבנר שלו: לתת להם זכות שיבה.
<אבנר שלו: יש לו מסקנות פוליטיות כאלה או אחרות, שזה עניינו, זה לא ענייני.
<אבנר שלו: אבל תראה איך הגלגול הזה עובר, החד גדיא הזה.
<אבנר שלו: אדם שלא מבין כלום בתחום ההיסטורי, למי הוא מדבר אני לא יודע.
<אבנר שלו: לכן אני אומר זה בשוליים של השוליים, אבל זה קיים.
יעקב מרגי: זה מחלחל.
<אבנר שלו: קיים.
<אבנר שלו: כמה זה מחלחל אני לא יודע, ואנחנו נאבקים בזה.
<אבנר שלו: עד שאנחנו מוציאים מאמר נגד אנחנו שוקלים שבעים פעם כי אחרת זה יהיה דבר שמאבד את ערכו.
<אבנר שלו: אבל כאן, במקרה הזה אם תפתח היום את "הארץ" תראה שפרופסור יהודה באואר, אנחנו כמובן דאגנו מאחור, כתב תשובה.
<אבנר שלו: וזה איש עם סמכות רבה מאוד שהקוראים האחרים, אותם קוראים של הארץ, ידעו שזה לא הסיפור.
מנחם אליעזר מוזס: השאלה אם הם קוראים את באואר.
<אבנר שלו: הם קוראים את "הארץ" אז הם קוראים את דני כמו שהם קוראים את באואר.
<אבנר שלו: למה לא? זה באותו עמוד, באותו פורמט.
<אבנר שלו: מה אתה יכול לעשות?
יעקב מרגי: הוא חשוד כבעל ידע.
יעקב מרגי: הוא לא חשוד בנטיות - - -
<אבנר שלו: רב.
<אבנר שלו: יש לו השקפות.
יעקב מרגי: בסדר, אבל זה לא משהו שמסמל אותו.
מנחם אליעזר מוזס: אגב, כמה אחוז מתלמידי בתי ספר מגיעים, יש מושג?
<אבנר שלו: של מה?
מנחם אליעזר מוזס: כמה אחוז שבאים להתעניין על השואה כאן?
<אבנר שלו: כן.
<אבנר שלו: ודאי שיש לנו תמונה.
<אבנר שלו: אייל, אתה רוצה לפרוש אותה?
מנחם אליעזר מוזס: מה אחוז התלמידים?
<אבנר שלו: אני אגיד לך.
<אבנר שלו: כמות ימי הלימוד שבית הספר עושה זה כ-300,000.
מנחם אליעזר מוזס: אבל זה גם מחוץ לארץ.
מנחם אליעזר מוזס: ככה כתוב אצלכם.
<אבנר שלו: לא, לא ככה כתוב.
<אבנר שלו: תראה, מחוץ לארץ - - -
מנחם אליעזר מוזס: "300,000 תלמידים מישראל ומחו"ל".
מנחם אליעזר מוזס: אני קורא - - - אני קורא בתורה גם כן.
<אבנר שלו: אתה קורא נכון.
<אבנר שלו: כתוב גם מחו"ל מכיוון שהמיעוט הוא מחו"ל.
<אבנר שלו: כתוב "תלמידים מישראל ומחו"ל" מה אתה מעלה בדעתך שמ-300,000 הרוב זה מחו"ל?
מנחם אליעזר מוזס: לא, זה בוודאי שלא.
<אבנר שלו: אז אני אתן לך את החלוקה הכללית.
<אבנר שלו: מתוך בתי הספר, משרד החינוך זה כ-70,000.
<אבנר שלו: כעת, אם תוריד לצערי את המגזר החרדי - - -
מנחם אליעזר מוזס: למה, הוא גם - - -
<אבנר שלו: כי הבנים לא באים לכאן.
<אבנר שלו: רק בעיקר הבנות.
<אבנר שלו: שמעת את זה, היא אמרה את זה.
<אבנר שלו: ואנחנו יודעים שחלק מהם, מלמדים, הם מלמדים בתוך - - - אבל הם לא באים אלינו.
<אבנר שלו: הם באים בעצמם בזמן החופשה, בעשרת הימים או מה שלא יהיה, והם לא באים מסודר כמו תלמידי התיכון.
<אבנר שלו: הלוואי יבואו, אנחנו רק מחכים בזרועות פתוחות ויש לנו את היכולת להדריך ובשפתם ועם החומרים הנכונים.
<אבנר שלו: זה סיפור אחד.
<אבנר שלו: לצערי, ואני אומר את זה בצער רב, משרד החינוך יודע את זה, הציבור הערבי הגיע, טפטף הנה, ובשנים האחרונות יש נסיגה וכמעט תלמידים ערביים לא באים, בגלל שהביקור ביד ושם קיבל משמעות פוליטית.
<אבנר שלו: "מה, אתם הולכים ליד ושם?
<אבנר שלו: זו הזדהות".
<אבנר שלו: אז תוריד בגדול את שני הציבורים האלה, אז כשאנחנו מדברים על 70,000 תלמיד אני חושב שאנחנו מגיעים לחלק גדול מאוד של הציבור שאליו אנחנו מדברים, כיתה י"א, קצת י"ב וכך הלאה.
<אבנר שלו: כמו שאתם יודעים, אנחנו לא הגורם שמקיים את המסעות לפולין.
<אבנר שלו: אבל יש בתי ספר שבמיוחד רוצים שנעזור להם, וזה בשוליים, זה 7,000, 8,000 מתוך 40,000.
<אבנר שלו: זה לא המשימה שלנו - - -
יעקב מרגי: לא כל בתי הספר שעושים הכנה למסע עוברים דרך יד ושם?
<אבנר שלו: לא, כל אחד עושה מה שהוא רוצה.
<אבנר שלו: כל אחד עושה מה שהוא מבין ורוצה.
יעקב מרגי: אבל הם עוברים הכנה כלשהיא?
<אבנר שלו: הם חייבים הכנה.
<קריאה: הם חייבים הכנה, והם חייבים לבקר לפחות במכון שואה אחד, זה לא חייב להיות יד ושם.
<קריאה: הרוב כן מגיעים ליד ושם, לא כולם - - -
יעקב מרגי: הם מתלוננים אלי במכתבים שאתם הדומיננטיים.
יעקב מרגי: הם כותבים לי, שאתם הדומיננטיים והם קצת, והם לא מצליחים מול הגודל שלכם.
יעקב מרגי: בכל זאת, זה מכון לאומי, זה רשות ממלכתית.
<אבנר שלו: זו רשות ממלכתית שהיא לא צבועה בשום צבע.
מנחם אליעזר מוזס: אז אני - - - אני מדבר על החרדים.
<אבנר שלו: חכה, תיכף נחזור לחרדים.
<אבנר שלו: אחרי זה נחזור לצה"ל.
יעקב מרגי: השעון, השעון.
<אבנר שלו: הם צריכים ללכת, הם ממשיכים לעבוד.
מנחם אליעזר מוזס: החינוך לפסגות?
מנחם אליעזר מוזס: יש לזה גם קשר לשואה?
יעקב מרגי: לא, גם השואה אנחנו מנחילים אותה כדי - - -
<אבנר שלו: הערה אחרונה.
<אבנר שלו: זה שאתה מדבר על צה"ל, צה"ל לוחץ עלינו יותר מאשר אנחנו יכולים.
<אבנר שלו: צה"ל עוברים כאן גם 70,000, 80,000 חיילים, קצת יותר.
<אבנר שלו: אחרי זה גם נוער יהודי שמגיע לארץ כמו "תגלית", זה פתוח להם, הם יכולים ללכת לאן שהם רוצים, אבל 97% מהם באים דווקא ל"יד ושם".
<אבנר שלו: "מסע", ועוד הגורמים האלה, תחבר את כל אלה יחד אתה מקבל את ההתפלגות.
יעקב מרגי: אני ברשותך רוצה לסכם כי אנחנו חייבים.
מנחם אליעזר מוזס: שניה, רק על החינוך החרדי.
מנחם אליעזר מוזס: האם ניתן לעשות מאמץ להביא, אם הם לא באים לכאן, להביא את זה אליהם, לבנים?
<אבנר שלו: אני חושב שכן.
<אבנר שלו: מרקוביץ: צריך לפתח עוד.
מנחם אליעזר מוזס: איך מפתחים?
מנחם אליעזר מוזס: שוב בעיה של תקציב?
יעקב מרגי: גם ביקוש וגם תקציב.
<שולמית אימבר: לא, הביקוש גדל ממש.
<שולמית אימבר: עכשיו אנחנו רושמים, עוד לא פרסמנו את הכנס של המורות שאנחנו עושים את זה השנה בספרא, זה 320 מקומות, יש לנו כבר 230 רשומים עוד לפני פרסום.
<שולמית אימבר: אני יודעת מה יהיה בשבועיים שלפני.
<שרית מרקוביץ: חלק גדול מהבעיה בתלמודי תורה זה הרבה ענין של תקציב, בגלל שאנחנו רוצים להגיע לכל מקום בארץ.
<שרית מרקוביץ: הם לא יכולים לממן - - - הניידת שראיתם זה לכיתות ז'-ח'.
<שרית מרקוביץ: אם רוצים קצת יותר גבוה, קצת יותר בוגר, זה הפונקציה של - - -
<אבנר שלו: חברים, אני אסיר תודה.
<אבנר שלו: נגענו בכמה נקודות, יש עולם שלם של נושאים.
יעקב מרגי: את רוצה לומר משהו לפני שאני מסיים, אבל בקצרה.
<אלירז קראוס: אני רוצה לומר שהנושא הזה של איך לחנך לאורו של זיכרון השואה הוא באמת אתגר מיוחד, ככל שהדורות מתחלפים והשנים עוברות, והשותפות והגיבוי המקצועי עם יד ושם הם נכס מבחינתנו.
<אלירז קראוס: אנחנו בתוך המשרד הרבה פעמים בנתונים במירוץ שוטף, והיכולת לעבוד באמת עם בית הספר פה להוראת השואה ולבוא עם חשיבה מסודרת ואחר כך לתת הרבה הדרכה לבתי הספר, מאוד מחזקת את העבודה.
<אלירז קראוס: ואת התובנות שאנחנו רוצים שהסיפור הזה ישאיר אצל התלמידים.
<אלירז קראוס: אין לי הרבה מה להוסיף עוד, אני חושבת שהדברים פה דיברו בעד עצמם.
<אבנר שלו: הרבה תודה לך.
<אבנר שלו: הכל דברי אמת.
יעקב מרגי: לי היה מחנך בבית הספר היסודי- - -
<אבנר שלו: איפה למדת?
יעקב מרגי: בבאר שבע בית ספר סיני.
יעקב מרגי: אני אחד מהאקסינדטים של מערכת החינוך הממלכתית.
יעקב מרגי: אני יכול לספר להם על כל ההחמצות.
יעקב מרגי: גם כמה הצלחות.
יעקב מרגי: במחברת ההיסטוריה אני זוכר שהוא התעקש שכולם יכתבו דף שער שני פסוקים: הראשון – לכל אומות העולם מינוס שנות דור ודור.
יעקב מרגי: והשני שאל אביך והגדך - - - הוא חסך לנו את השאלה המתבקשת, בשביל מה אנחנו צריכים את זה.
יעקב מרגי: הוא השקיע, אני זוכר את זה בתור ילד.
יעקב מרגי: אחר כך הוא ישב והרביץ בנו חומרים וסיכומים, ותכתבו.
יעקב מרגי: זה לא מובן מאליו, אם אני יליד שנות השישים, תבינו ביסודי באיזו שנה זה היה, זה לא היה מובן.
יעקב מרגי: וסיכומים, וסיכומים.
יעקב מרגי: ולכל הטועים, אין ספק.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לומר קלישאות, אני חושב שאנחנו דווקא בגלל המורכבות של החברה הישראלית כחברה רב תרבותית, עם האתגרים הגדולים שאנחנו מתמודדים איתם מבפנים ומבחוץ, מיותר לפעמים להסביר במילים, זה רק מגביל.
יעקב מרגי: המילים הן מוגבלות.
יעקב מרגי: אני חושב שאין ספק שנחוץ וצריך שכל תלמיד יקבל את זה – וסליחה על הביטוי – במנה, גדושה, כל אחד לפי - - - אבל אנחנו חייבים את זה, זה חלק מה- - -אם היום יש שירות חובה צבאי, סליחה על ההקבלות, זו הדרך היחידה שלי במגבלות התיאורים הלשוניים שלי, אם יש שירות חובה לכל אזרח במדינת ישראל כי חושבים שזה חלק חשוב, אני חושב שלהתעסק בהיסטוריה של העם היהודי הרחוקה והקרובה והאחרונה והטרגדיה הגדולה של השואה, זה מרכיב נצרך, מוצר נצרך כדי לעצב את הדורות הבאים שלנו, ואת המכנה המשותף שאנחנו יושבים בו, ואת שותפות הגורל.
יעקב מרגי: אי אפשר לדבר על שותפות הגורל או לחזק את התובנה הזאת בלי לעבור ובלי - - - ואני חושב שהמחשבה שבשלב מסוים תוך כדי, להקים את בית הספר להוראת השואה, אני חושב שזה דבר הכי מתבקש.
יעקב מרגי: כל תקופה יש לה את הדגשים שלה.
יעקב מרגי: אני כבן 70 שנה ואנחנו פה - - -אלא לפני שבעים שנה, לעבור לקטע הזה של הוראת השואה, אני חושב שזה דבר נכון, עד כמה שהצלחנו להציל עדויות ומהעדים והשנים עושות את שלהן.
יעקב מרגי: אני אומר לכם כמי שבא מכלל החברה הישראלית, למרות כל הסממנים וכל התגיות והתוויות.
יעקב מרגי: אם היינו מקבלים את זה, נכון שאי אפשר לבוא בטענות כי החברה הייתה בהתהוות והמדינה היו לה אתגרים כאלה ואחרים, זה חוכמה שבדיעבד.
יעקב מרגי: אם אנחנו היינו מקבלים את הוראת השואה בצורה כפי שהיא ניתנת היום, הייתה לנו חברה, כמה שהיא טובה, ואני אומר שהחברה טובה – יש קלקולים אין מה לעשות, הייתה לנו חברה עוד יותר טובה.
יעקב מרגי: אני זוכר בתור ילד כשישב לידי בספסל הכיתה תלמיד שאמא שלו הייתה מקועקעת עם מספר ביד, קיבלנו לזה תשומת לב של אמירה בכיתה, ולא יותר מזה.
יעקב מרגי: שהסבירו לנו מה זה, אבל לא מעבר לזה.
יעקב מרגי: אני חושב שיש חשיבות, ולא לחינם התגריתי בשאלה הזאת כי אני חושב שבאמת צריך לגרום לתלמיד להיכנס למגרש, למשוך את התלמיד.
יעקב מרגי: מה לעשות שזה נושא לא - - - יש כאלה שאומרים "תעזוב אותי, אני מסתכל עם הפנים קדימה" ואני לא דן אף אחד.
יעקב מרגי: כל אחד עם המרוץ שלו, מה שההורים מכתיבים לו, מה שהחברה מכתיבה לו, זה נוגע לכל המגזרים ואנחנו צריכים לדעת איך אנחנו מושכים, מה לעשות, כשאני עומד לדרוש, אומרים לי "תעלה תאמר דבר תורה", אני בודק מי האוכלוסייה שלי.
יעקב מרגי: אני לא אומר בפני עמך ישראל סוגיה בגמרא עם ראשונים ואחרונים, זה לא מעניין, זה לא מדבר כלום.
יעקב מרגי: אני מיד אחפש משהו שבאקטואליה.
יעקב מרגי: היטיב לעשות את זה הרב עובדיה עם הגדלות שלו.
יעקב מרגי: אני חושב שזה ככה גם בסוגיה של השואה, ואני מאמין שאתם חושבים על זה ש- - - דוגמה איך מנגישים, ככה צריך ואני חושב שצריך לעשות את זה וצריך לעשות את זה יותר, ואם מישהו חסר לו שעות במערכת השעות אני מוכן לנדב לו עצה על חשבון - - -.
יעקב מרגי: אני חייב לגברת ענבל.
יעקב מרגי: היא הייתה בדיון בוועדה.
יעקב מרגי: זה היה בהקשר של הארמנים חסידי אומות העולם.
<ענבל: שואת הארמנים.
<ענבל: רצח העם הארמני.
יעקב מרגי: נכון שיד ושם מספר את הזווית היהודית, עלה שם הקטע הזה.
יעקב מרגי: שאלנו אם יד ושם חוקרת, יוזמת או מחכה רק לעדויות.
יעקב מרגי: אז הבנתי שיש מחלקת מחקר.
יעקב מרגי: תודה רבה לכם על הטעימה והנגיעה, אין ספק שזה ישרת אותנו בדיונים.
יעקב מרגי: יש הרבה דיונים בוועדת החינוך ואני רוצה לומר לכם, בניגוד למה שחושבים, צמרת משרד החינוך קשובה.
יעקב מרגי: קשובה לסיכומים, קשובה להערות.
יעקב מרגי: אפרופו, הבוקר אנחנו קוראים שהשר בנט בוחן את סוגיית חופשות התלמידים.
יעקב מרגי: אף אחד לא רצה לגעת בפצצה הזאת, אז הוועדה נגעה והנה לאט לאט.
יעקב מרגי: אני לא יודע מה יצא מזה.
יעקב מרגי: ועוד הרבה תחומים והרבה נושאים ואני רק מברך על זה כי באמת המשרד קשוב וזה חשוב, אלה כלי העבודה ואני מוכן להיות לסעד גם בסוגיה הזאת של מל"ג ות"ת.
<שני מרלין: חינוך לפסגות ומרכז ירושלים נבחר, יש פה המון התרגשות, מרכז ירושלים נבחר, אתם נבחרתם לייצג את חינוך לפסגות מול כל האנשים האלה.
<חנה דורסמן: יש לי כאן את ועדת החינוך של הכנסת, כמו שאמרו לכם וגם באמת משרד החינוך וגם מהעירייה וגם נמצא איתנו יו"ר העיריה יעקב מרגי, ובאמת אנחנו נראה משהו שקורה באופן קבוע בפעילות של חינוך לפסגות שזה מושג שבועי, במשך עשר שנים לומדים מושגים שבועיים כל שבוע מושג שלא נמצא בתוך המערכת הלימודית להעשרה.
<שני מרלין: רק אני אגיד שלפני שאנחנו עושים את המושג השבועי כל שבוע, אנחנו בוחרים בחניך אחד מצטיין והוא עוזר לנו להפעיל את המצגת והוא יושב בראש ומקבל הרבה כבוד.
<שני מרלין: נציג את המצטיין השבועי.
<שני מרלין: המצטיין השבועי השבוע מכיתה ה'.
<שני מרלין: כיתה ה', בן, הוא נבחר מכמה סיבות, הוא נבחר על התנהגות מצוינת לאורך כל השנה, הוא נבחר על הקשבה גם לחברים וגם למדריכים והוא נבחר על זה שהוא לומד מאוד מאוד ברצינות והוא מתקדם.
<שני מרלין: אתם מוכנים?
<שני מרלין: המצטיין השבועי הוא אריאל אוריצקי.
<שני מרלין: מישהו רוצה להסביר מה זה מושג שבועי בהצבעה בלבד?
<שני מרלין: יוגב?
<שני מרלין: אתם זוכרים דברים שכבר למדנו?
<שני מרלין: טכנולוגיה למשל.
<שני מרלין: איזה דברים בטכנולוגיה למדנו?
<שני מרלין: עידו?
<עידו: למדנו על גוף האדם ועל חיידקים.
<קריאה: גם על טלפון ואיך שהוא מעביר את כל הדברים מהר ועל וירוסים.
<שני מרלין: גם על וירוסים במחשב וגם בגוף האדם.
<שני מרלין: היום יהיה מושג שבועי אחר.
<שני מרלין: נכון שהתחלנו כלכלה היום אנחנו עוברים לנושא קצת אחר.
<שני מרלין: עשינו קצת טכנולוגיה וגוף האדם וכלכלה, והיום אנחנו עוברים לנושא פסיכולוגיה.
<שני מרלין: אז מה יש לנו בפסיכולוגיה?
<שני מרלין: אנחנו נראה קטע קצר של כמה שניות.
<שני מרלין: (מוקרן סרטון)
<שני מרלין: מה ראינו פה?
<שני מרלין: טל?
<טל: א
<טל: יש שאמור לטפל בכל מקרה ובכל מצב באיש קשיש על כיסא גלגלים ובמקום זה הוא מחטי לו מקום.
<שני מרלין: תודה רבה, סער.
<סער: ראינו שגם אנשים באמצע הרחוב אכפת להם מהאיש הזה למרות שהם לא מכירים אותו ומתקשרים למשטרה.
<סער: ובאים ושואלים אותו.
<שני מרלין: מצוין.
<שני מרלין: ראינו כל מיני סוגים של אנשים.
<שני מרלין: יש אנשים שבאים לעזור ויש אנשים שממשיכים ללכת ומתעלמים.
<שני מרלין: נעה מה רצית לומר?
<נעה: זה בצחוק - - -לא לעשות את זה ואנשים יודעים שאמרו לא לעשות את זה או שזה אמיתי?
<שני מרלין: זה חלק מתכנית שנקראת "מה אתם הייתם עושים" שבעצם מביאים שחקנים לרחוב ובודקים את התגובות של האנשים ברחוב.
<שני מרלין: הם שניהם שחקנים.
<קריאה: ובאמת התקשרו למשטרה?
<שני מרלין: אני לא יודעת, אנחנו לא ראינו את ההמשך של הסרטון.
<שני מרלין: זה שני שחקנים.
<קריאה: הוא עשה את זה באמת או לא?
<שני מרלין: לא, הוא לא עשה את זה באמת.
<שני מרלין: הוא רצה לבדוק מה התגובות של האנשים ברחוב.
<שני מרלין: תנסו רגע להיכנס לראש של האשה שבאה ושאלה את הקשיש "איך קוראים לך, מי הבת שלך אני אתקשר למשטרה", על מה היא חשבה?
<סער: על זה שהוא מתעלל באדם קשיש חסר ישע.
<שני מרלין: עוד איזה דברים עברו לה בראש?
<שי: שחשוב לעזור לו.
<שני מרלין: זאת אומרת היא הבינה שיש פה מישהו במצוקה.
<שני מרלין: אז היום אנחנו נדבר על נושא מאוד מעניין, נושא של קבלת החלטות.
<שני מרלין: יש לנו כל מיני סוגים של החלטות.
<שני מרלין: מה החלטה הראשונה?
<שני מרלין: איזה - - - איזו סוג החלטה זו?
<נעה: - - -
<שני מרלין: החלטות שלי, התלבטות שיש לי, דילמה.
<קריאה: לא רק ש- - -
<שי: החלטות לא חשובות.
<שני מרלין: אני לא יודעת אם הן לא חשובות הן לא כאלה, מקסימום הדבר הכי גרוע זה שיהיה לי לא כל כך טעים.
<שני מרלין: נכון?
<שני מרלין: זה החלטות פשוטות, יום יומיות.
<שני מרלין: יש לנו כל יום החלטות כאלה.
<קריאה: לא נראה לי שיש לנו החלטות כאלה גם בחורף.
<שני מרלין: סוג אחר של החלטה איזה סרט נבחר לראות בקולנוע.
<שני מרלין: אנחנו הולכים חמישה חברים, כן נעה.
<נעה: סרט שאף אחד מ הם לא ראה וסרט שכולם אוהבים.
<שני מרלין: איזה סוג של החלטה זו?
<שיא: החלטה לא כל כך חשובה אבל שמשפיעה על כמה אנשים.
<שני מרלין: החלטה שמשפיעה על כמה אנשים.
<שני מרלין: מעולה.
<קריאה: החלטה קבוצתית.
<שני מרלין: החלטה שמתקבלת בקבוצה, כל הכבוד.
<שני מרלין: עוד החלטות שיש לנו 'מה אלמד באוניברסיטה'.
<שני מרלין: איזו סוג החלטה זו יכולה להיות?
<ירין: חשובה מאוד.
<שני מרלין: בוא ננסה לחשוב מעבר לחשובה מאוד, ירון.
<ירון: אם תלמד משהו אחד באוניברסיטה זה יעזור לך - - -
<שני מרלין: אלה החלטות שמשפיעות על?
<קריאה: העתיד שלי.
<סער: אם אני אלמד באוניברסיטה זה יגרום לי - - - זה כאילו המקצוע שאני אבחר כשאני אהיה גדול כי אני אצטרך - - -
<שני מרלין: נכון מאוד, מצוין.
<שני מרלין: אז מה נלמד באוניברסיטה.
<שני מרלין: זה החלטה לטווח רחוק, דברים שמשפיעים עלי.
<שני מרלין: עוד סוג החלטה אחרון שנדבר עליו, האם לפטר עובד או לא.
<שני מרלין: נניח שירין הוא מנהל בחברה גדולה והוא צריך להחליט אם לפטר עובד כלשהוא או לא.
<שני מרלין: איזו סוג החלטה זו תמר?
<תמר: אם נגיד העובד - - - והוא עובד והכל אז - - - אבל אם הוא כל הזמן - - - אני אפטר אותו.
<שני מרלין: מעולה, אבל איזו סוג החלטה זו?
<קריאה: דילמה.
<שני מרלין: דילמה, נכון, יש כאן הרבה מאוד דילמות שאנחנו מדברים עליהן.
<שני מרלין: שי?
<שי: החלטה שמשפיעה על מישהו אחר אבל אין לו שליטה על מה שיקרה.
<שני מרלין: מקסים, בניגוד להחלטה הקבוצתית שכולם מחליטים ביחד.
<קריאה: אם הוא ידע שזה מה שיכול לקרות לו הוא יוכל להשתפר ולעבוד כמה שיותר - - -
<קריאה: ילדים מקסימים תודה, אנחנו פשוט מוכרחים לעבור לשלב הבא ואם יש לכם איזה שאלה או -- - לשאול לפני שאנחנו ממשיכים הלאה.
יעקב מרגי: הייתי נותן להם לשאול.
<שני מרלין: אתם רוצים לראות משהו?
<שני מרלין: הם כבר יודעים הכל.
<שני מרלין: ועדת חינוך בכנסת, עוסק בנושא חינוך.
<שני מרלין: אז אם יש לכם שאלות שקשורות לחינוך ומעניינות אותו, זה הזמן.
יעקב מרגי: לאו דווקא חינוך.
<קריאה: אני רוצה לדעת במה כולכם עובדים.
<קריאה: ב- - -?
יעקב מרגי: לא כולם עובדים באותו המקום, כפי שאמרו לכם תחילה יש כאן גם מהכנסת גם מעירית ירושלים וגם ממשרד החינוך.
<קריאה: האם - - - חבר כנסת במקצוע שלך?
יעקב מרגי: קושי זה דבר יחסי.
יעקב מרגי: אם אתה אוהב משהו אז הקושי הוא דבר משני, אתה עושה את זה, אם אתה לא אוהב את זה, זה קשה.
יעקב מרגי: אני רואה שאתם יושבים ונהנים מהשיעור וממה שאתם עושים כאן באמצעות העמותה הנפלאה הזאת, אזלא קשה לכם.
יעקב מרגי: אם זה לא היה מעניין אתכם הייתם מעדיפים להיות במגרש המשחקים, נכון?
<סער: האם כולכם עובדים לאותה מטרה?
יעקב מרגי: כל מי שנמצא כאן בביקור היום סביב סוגיות חינוך תרבות וספורט אבל במקרה הזה אנחנו חינוך.
יעקב מרגי: באנו לראות עוד פעולה חינוכית, עוד פעולה שנעשית במערכת החינוך.
<קריאה: אתם הועדה של נפתלי בנט?
יעקב מרגי: אנחנו ועדה שמפקחת על עבודתו של נפתלי בנט.
יעקב מרגי: אתם תלמדו אולי למדתם, אני לא מאמין, אתם תלמדו עוד על שלושת הרשויות.
<קריאה: אנחנו כבר למדנו.
<קריאה: המחוקקת, השופטת - - -
יעקב מרגי: איך העזתי.
יעקב מרגי: הרשות המבצעת המחוקקת והשופטת.
יעקב מרגי: אז אנחנו הרשות המחוקקת, גם מחוקקים חוקים אבל גם מפקחים על עבודתה ותפקודה של הרשות המבצעת שזו הממשלה.
<חנה דורסמן: אבל התכוונת לשאול אם הוא במפלגה של בנט?
יעקב מרגי: לא, אנחנו מפלגות שונות, אבל אנחנו משתפים פעולה מעבר למה שחושבים שחברי כנסת רבים ביניהם אנחנו משתפים פעולה בצורה נפלאה.
<קריאה: למה אסור טלפונים?
<שני מרלין: זה לא כל כך קשור אליו.
יעקב מרגי: למה אסור טלפונים איפה?
<שני מרלין: פלאפונים.
<שני מרלין: בבית הספר.
יעקב מרגי: אני אומר לך למה אני חושב שלא צריך טלפונים.
יעקב מרגי: אחד הדברים שמסיחים את דעתו של הילד, של האדם בכלל היום בחברה הישראלית זה הטלפון.
יעקב מרגי: נכון שהוא כלי חשוב, נכון שהוא כלי שעזר לנו להתקדם ולהכניס קצב לחיים שלנו, אבל כשאנחנו נמצאים במערכת החינוך למה אנחנו צריכים להיות מרוכזים ולהקשיב הכי הרבה?
יעקב מרגי: תאר לך שאני ישבתי אתכם כאן והטלפון שלי על רטט, אתה יודע כמה פעמים זה הפריע לי?
יעקב מרגי: תאר לך שעכשיו היית מקבל הודעה ואתה צריך להקשיב.
<קריאה: אז שישימו על רטט, מקסימום - - -
יעקב מרגי: ברגע שיהיה לך טלפון ביד את תתענייני בטלפון ולא במורה שלך.
<שני מרלין: תודה רבה.
<קריאה: נעשה סבב היכרות.
<קריאה: חניך של פסגות בכיתה יב'.
<ערן שירזי: חניך פסגות כיתה יב.
יעקב מרגי: כמה שנים אתם?
<קריאה: מכיתה ז' עד עכשיו.
<ערן שירזי: ברצף שש שנים.
<קריאה: איפה אתם לומדים?
<קריאה: איפה התחלתם, בגואטמלה?
<ערן שירזי: אנחנו - - -מכיתה ז', אז התחלנו מה - - -
יעקב מרגי: ירושלמים, אתם חושבים שהכל מובן מאליו.
יעקב מרגי: רק בירושלים יש גואטמלה וזה.
יעקב מרגי: כמעט רציתי לשאול מתי הוא עלה לארץ.
<טלי ברוך: בית ספר יסודי גואטמלה.
יעקב מרגי: תוך כדי התאוששתי.
<טלי ברוך: התחלתם בכיתה ז'?
<ערן שירזי: כן, התחלנו בכיתה ז', עד עכשיו.
יעקב מרגי: חבר כנסת, יו"ר ועדת החינוך התרבות והספורט.
<חנה דורסמן: מנכ"לית חינוך לפסגות.
<דנה: אמא של אור, תלמיד פסגות כבר שנה שלישית.
<צופית גורן: סמנכ"לית בחינוך לפסגות.
<דליה פינק: מפקחת בית הספר.
<נירה אבידר: מפקחת ארצית באגף למחוננים ומצטיינים, משרד החינוך.
<ציפי: אני מירושלים, מינהל החינוך אחראית על תכניות.
<גלי שחם: מטה העמותה.
<עדי ארמוני: מנהלת אזור דרום, ירושלים בעמותה.
<רוית שמעוני: מנהלת שיווק בעמותה.
<טלי ברוך: אני אתן לכם ממש הדגמה קצרה למקום שאליו הגעתם, בית ספר אריאל, זו השנה החמישית שלי שאני מנהלת את בית הספר אריאל.
<טלי ברוך: בשלוש השנים האחרונות בית הספר עבר תהליך של שינוי, הוא עבר להיות בית ספר שמשלב חילונים ודתיים, קהילה מאוד מיוחדת.
<טלי ברוך: זאת אומרת בנוסף למורכבות שהייתה קיימת הוספנו גם את העניין של השילוב, משהו שעשה מאוד מאוד טוב לבית הספר.
<טלי ברוך: בית הספר נמצא במדד טיפוח די גבוה, הוא אמנם ירד בגלל כניסה של קהילה חדשה לתוך בית הספר מחוץ לשכונה, עדיין אנחנו בית ספר שכונתי שנותן מענה לאוכלוסיית השכונה והם בעדיפות הראשונה.
<טלי ברוך: תכנית פסגות נכנסה אלינו השנה ומאוד שמחנו לקראתה כי היא השלימה משהו בתפיסה הבית ספרית שלנו שאומר שבית הספר צריך להיות אבן שואבת לקהילה שנמצאת בו ולתת לו מענה מבוקר ועד ערב.
<טלי ברוך: זו איזו שהיא תפיסה של בית ספר, עשינו את זה לפני פסגות כאשר הקימו לפני מרכז של הורים וילדים בתוך בית הספר, יש לנו תכניות מל"א ויחד שהן תכניות שנותנות מענה.
יעקב מרגי: מה זה הורים וילדים?
יעקב מרגי: העצמה הורית?
<טלי ברוך: לא, זה דווקא הדרכת הורים, זה בעצם הדרכה, נכנסות לכאן משפחות שההורים מקבלים הדרכה והילדים מקבלים מענה רגשי טיפולי.
<טלי ברוך: במהלך היום, זה קבוצות של ילדים שיושבות תחת המל"א, שזה מרחב למידה אחר, שזה ילדים שיותר קשה להם להחזיק יום שלם בתוך הכיתה ולבנות להם תכניות אישיות.
<טלי ברוך: התכנית מופעלת על ידי מתנדבים ושעות פרטניות של מורות ומכינסטים שמגיעים לכאן כך שהכניסה של פסגות נתנה לנו אפשרות לתת לילדים מענה לאורך כל היום.
יעקב מרגי: לכל הילדים?
<טלי ברוך: לא, לילדים שיש להם יכולת, דווקא המצטיינים הנורא בולטים יש להם מענה או באופק או בתכניות מצויינות כאן בבית ספר, הפלח הזה הוא פלח שנפל בין הכסאות, הוא לא מתאים לתכנית המצוינות הבית ספרית של - - - ומצד שני הם ילדים עם פוטנציאל יוצא מן הכלל שאולי במצב אחר הם לא, הם היום עושים דברים אחרים אחר הצהריים וזה - - -
יעקב מרגי: אני רוצה להיות מה שיותר ממוקד.
יעקב מרגי: הם מחוננים?
<טלי ברוך: לא.
<טלי ברוך: הם לא.
<טלי ברוך: הם לא מחוננים.
<טלי ברוך: המחוננים שזה אחוז נורא קטן הולך לבית ספר אופק אחת לשבוע.
<טלי ברוך: יש לנו קבוצה של מצטיינים, שבית הספר מגדיר אותם כמצטיינים.
<טלי ברוך: 20% מהילדים מקבלים תכנית מצוינות בתוך בית הספר שנקראת "אמירים" ואנחנו מדברים - --
יעקב מרגי: אז מי מגיע לפעילות של פסגות?
<טלי ברוך: ילדים עם פוטנציאל, עם יכולות לימודיות טובות מאוד שבעצם לא בהכרח באות לידי ביטוי.
<טלי ברוך: ואנחנו יודעים שטיפוח שלהם יכול לאפשר להם לצמוח ולהגיע וראינו את זה רק מהשיח פה שזה ילדים עם יכולות מאוד טובות.
<דליה פינק: יש דבר חשוב שתדע ושתדעו, שבתכנית המצטיינים של המשרד ולמחוננים שמחוץ לבית הספר, ילדים עוברים מבחנים - - - חיצוניים ואזהם נבחנים ושם נבחרים.
יעקב מרגי: ואחרי זה גם יש הגרלה, בגלל שאין מספיק מקומות.
<דליה פינק: פה יש בבית הספר מקום - - -
יעקב מרגי: בירושלים יש הגרלות.
יעקב מרגי: מחוז ירושלים יש הגרלות.
<קריאה: הגרלה בין כל אלה שעברו את הבחינה.
<קריאה: התשובה יש הגרלה.
<טלי ברוך: בירושלים ממש הרבה מקבלים תשובות ומתאכזבים כי המכסה מוגבלת לכמות מסוימת.
יעקב מרגי: נגעתם לי בעצב פתוח.
יעקב מרגי: מבחינתי עבר סוד, המדינה הייתה צריכה לספק לו.
יעקב מרגי: עכשיו זה ויכוח אחר.
<דליה פינק: אנחנו מסכימים בינינו ובדיוק לזה אני מכוונת שמבחני סוד, הילדים נמדדים באופן מאוד ספציפי בידע שלהם, הגישה היא מאוד מערבית.
<דליה פינק: הידע עולם מאוד מערבי והכל.
<דליה פינק: אבל פה בבית הספר בחינוך לפסגות ותכניות אחרות של מצטיינים יש לבית ספר מקום לשיקול דעת לזהות תלמידים שהוא רוצה להצמיח.
<דליה פינק: ומספיק שגם ציפיות גבוהות של מורה או של מחנך מילד, הוא אומר, הוא מסוגל והוא יכול, יכולים לחולל שינוי מאוד גדול.
<דליה פינק: ההבדל העצום שהוא הבדל - - -
יעקב מרגי: בית ספר שנכנסה עמותת פסגות, זכו, מה שנקרא.
<דליה פינק: מאוד.
<דליה פינק: מפעל הפיס.
יעקב מרגי: כמה כאלה יש לנו?
<טלי ברוך: אני רוצה רק להגיד שאני מודה כל רגע על הזכות שתכנית פסגות נכנסה לבית הספר.
<צופית גורן: תודה רבה.
<צופית גורן: אנחנו מודים על שיתוף הפעולה ושמצאנו מנהלת שניתן לעשות איתה.
<קריאה: שזה אחד השיקולים.
<דליה פינק: לגמרי אחד השיקולים, ממש.
יעקב מרגי: אז תספרו לנו על עצמכם, מי אתם, תעודת זהות, כמה אתם בכלל, אם היה שווה להשקיע היום כמה אתם עובדים ואיפה אתם עובדים.
<חנה דורסמן: קודם כל תמיד פותחים בשבח האכסניה, אז אני רוצה להגיד תודה למנהלת בית הספר שבלעדיה לא היינו מצליחים וזה כלל בסיס, איך שאנחנו עובדים בארץ, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מאוד הדוק גם עם משרד החינוך, האגף למחוננים ומצטיינים וגם עם הרשויות פה, כמובן עם עירית ירושלים.
<חנה דורסמן: בגדול קמנו בשנת 1999, כשהמטרה היא לקחת ילדים ונוער שהם דווקא בעלי פוטנציאל מצוינות כי יש היום בארץ פי שש תכניות שדווקא עובדות עם הקצה היותר נמוך של הרצף ואז אתה מגיע לפריפריות חברתיות וגיאוגרפיות ואין מספיק השקעה בזה וזה כמובן תהליכים שיחד עם המשרד אנחנו עובדים עליהם בשנים האחרונות.