GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ישראל נדיבי: ישראל נדיבי, אני מנכ"ל מרכז המועצות האזוריות, אני רוצה להבהיר שתי נקודות להבהיר שהן שונות מהותית בינינו לבין האחרים.
<ישראל נדיבי: נושא אחד הזכיר חבר הכנסת ילין, נושא ההסעות.
<ישראל נדיבי: משרד החינוך מכיר את זה, המשמעות של פיצול הסעות היא בין 5,000 ל-10,000 שקלים ליום למועצה בגין הסעות כפולות.
<ישראל נדיבי: מי שיודע – מכיר, מי שלא יודע אני מוכן אחרי זה להסביר כי חבל על הזמן.
<ישראל נדיבי: משרד החינוך חייב, כמו שרוצים לשלם משכורת למורים, לגננות, למזכירות, צריך גם לשלם את המשכורות לאותם אלה שמסיעים את ההסעות.
<ישראל נדיבי: כבר העלינו את הנושאים האלה כמה פעמים, אתה מכיר אותם, אני רוצה שתתייחסו לזה.
<ישראל נדיבי: נקודה אחרונה, יש כאן התייחסות למספר מקסימאלי של תלמידים בגן ילדים.
<ישראל נדיבי: אין התייחסות למספר קטן של תלמידים ביישובים קטנים בגני הילדים.
<מורן מור שריד: אני מבקשת להזכיר לכולנו, שאנחנו פה במטרה מאוד ראויה ואני מבקשת שלא יהיה את המלחמות האלה כן לשם שמיים או לא לשם שמיים, כולנו כאן לשם שמיים, כולנו פה לזמן ילדים.
יעקב מרגי: מישהו נלחם פה?
יעקב מרגי: לא ראינו מלחמות.
<מורן מור שריד: לא, אני פשוט חושבת שיש איזשהו ציד מכשפות כלפי עניין הצהרונים.
<מורן מור שריד: צריך לזכור, שמשך 40 שנה לפחות האנשים האלה החזיקו את המשק מבחינה כלכלית, כולנו חייבים להם הרבה מאוד הכרת תודה ואם הם יקרסו אני חושבת שכולנו נקרוס.
<מורן מור שריד: אני מדברת בתור אימא, אין לי שום אינטרס אחר חוץ מאשר לדאוג לרווחת ילדי.
<מורן מור שריד: כואב לי וחורה לי שהאנשים האלה מבוזים, מושפלים פה, ממש כואב לי.
יעקב מרגי: סליחה, זו תחושתך האישית בלבד, את לא תטיחי פה, אני אסביר לך, פה התקיים דיון, זה הליך של חקיקה.
יעקב מרגי: תאמיני לי, שעם כל לחץ הזמנים היינו קשובים לכל סעיף ואף אחד לא תקף.
יעקב מרגי: אני כן מרים את הקול כאשר אני רוצה להשתיק מישהו שלא מקשיב לי, כשאני אומר די והוא לא מקשיב אז אני מרים את הקול ואם צריך גם מכה בפטיש, אבל אף אחד לא ביזה פה אף אחד.
יעקב מרגי: סליחה, קחי את הדברים שלך בחזרה.
יעקב מרגי: חשבתי שאת רוצה לברך על הליך חקיקה מסור, מדוד, איכותי ואף אחד לא רוצה פה שמישהו יקרוס.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים קודם כל שהילדים יקבלו את המיטב, שההורים לא יקרסו ואחר כך על הדרך, אלה שמעמידים לנו את הצמיחה ואת התל"ג והמשק עמד על הגב שלהם, שגם ייהנו מזה.
<מורן מור שריד: דבר אחד חשוב, אני כאימא רוצה לדאוג לרווחת ילדי, אני לא מבינה למה החוק מונע את זה ממני.
יעקב מרגי: אף אחד לא מונע, את לא מכירה את החוק.
<מורן מור שריד: החוק מונע ממני.
יעקב מרגי: רבותי, לא סיימנו, נמשיך את הליך החקיקה בדיון הבא.
יעקב מרגי: אני מבקש ממשרדי הממשלה, שלטון מקומי, להתקדם, להתכנס לגמר.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אנחנו נסיים את החקיקה, נעשה את זה בצורה אחראית, תתקדמו עם זה.
יעקב מרגי: אני מודה לכולם, תודה רבה, הישיבה נעולה.
נורית קורן: היום 20 ביוני 2017, כ"ו בסיוון התשע"ז.
נורית קורן: השעה 11:05.
נורית קורן: אני פותחת את הדיון בנושא פרשת ילדי תימן, מזרח ובלקן, ורצוני שהיא תיכנס למערכת החינוך ושהיא תילמד בבתי הספר.
נורית קורן: וכשאני אומר בתי הספר, אני מדברת על חטיבות ביניים, תיכון וגם מכללות, אוניברסיטאות וגם שזה יהיה במסגרת ציון יום לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח ובלקן.
נורית קורן: זו בעצם הכותרת שלי של הדיון, במסגרת היום המיוחד שאנחנו מציינים פנה בכנסת והיום הזה נבחר בדיוק ביום פטירתו של הרב עוזי משולם.
נורית קורן: זה יום מאד מאד חשוב ומאד משמעותי בשבילי, במאבק של ילדי תימן, מזרח ובלקן.
נורית קורן: אנחנו נפתח את הדיון.
נורית קורן: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.
דב חנין: כן, תודה לך גברתי יושבת ראש הוועדה.
דב חנין: אני רוצה קודם כל לפתוח בהערכה לך, על העבודה והפעילות שלך בנושא הזה, לא רק בניהול הדיון הזה שלנו כאן, אלא לאורך כל הימים.
דב חנין: למעשה מהרגע שנבחרת לכנסת לקחת את הסוגיה הכואבת והקשה הזו, שנמצאת בחברה שלנו לאורך הרבה מאד שנים ובצורה מאד מאד נחושה את מנהלת דיונים ועוסקת בשאלות הקשות האלה.
דב חנין: אנחנו, גברתי יושבת הראש, עוסקים באחד הפצעים הקשים שמלווים אותנו כחברה, בעצם מאז הקמת המדינה והדיון שאנחנו עושים אותו היום, עוסק בשאלת יחסה של מערכת החינוך לסוגיה הזאת.
דב חנין: ואני רוצה לשים על השולחן את הגישה שאיתה אנחנו צריכים להתמודד.
דב חנין: ישנה הגישה שאומרת שכשהמדינה הוקמה, את יודעת, היו חבלי לידה והיו כל מיני דברים רעים ולא טובים, שקרו אצלנו בארץ – 1948, 1949 – כל הפצעים האלה, יש כאלה שאומרים הם מאחורינו.
דב חנין: ולכן אומרים לנו אל תחטטו בפצעים ואל תפתחו, כי מה שהיה – היה ונגמר ונסגר.
נורית קורן: יש גם כאלה שאומרים שזה לא היה בכלל.
דב חנין: אני לאלה כרגע לא רוצה להתייחס, מכיוון שאני חושב שכבר קצת התקדמנו.
דב חנין: אני רוצה להתווכח עם הגישה הזו בשני מישורים.
דב חנין: קודם כל, אני חושב שהדרך היחידה להתמודד עם פצע היא לא לטייח אותו מלמעלה באיזה שהוא פלסטר ולהשאיר את הפצע למטה חי ופעיל.
דב חנין: הדרך היחידה להתמודד עם פצע היא לתת לו טיפול לעומק.
דב חנין: וכשאנחנו מדברים על פצע חברתי, שגם מעורר שאלות מאד מאד קשות, נכונה גם למקרה הזה הקביעה של השופט האמריקאי ברנדס, שאמר שאור השמש הוא המחטא – הוא אמר הטוב ביותר – אבל הוא המחטא היחיד.
דב חנין: רק אם אנחנו נפתח את העניין הזה אנחנו נוכל להתמודד.
דב חנין: זה מישור אחד של תשובה לטענה הזו.
דב חנין: מישור שני של תשובה לטענה הזאת הוא, שכשאנחנו מדברים על הפרשה הזו של ילדי תימן, מזרח והבלקן, גברתי יושבת הראש, אנחנו לא מדברים רק על משהו שקרה בעבר, על פצע ועוול שקרה בעבר.
דב חנין: אנחנו מדברים על משהו שקורה בהווה.
דב חנין: אנחנו מדברים על אנשים שחיים איתנו ושאני אצלך בוועדה, גברתי יושבת הראש, שמעתי אותם וכל פעם מחדש אני נדהם מהעדויות האלה.
דב חנין: באמת נדהם מהעדויות האלה ונדהם לא רק מהסיפורים הקשים שאנשים מספרים על מה שהיה לפני הרבה שנים, אלא גם מהחוויה הקשה של האנשים לאורך השנים אחרי זה.
דב חנין: הרי אנשים הסתובבו עם טענות מאד מאד קשות, וכשהם רצו להגיד את זה למישהו לא האמינו להם או התייחסו אליהם כאל משוגעים או כפרובוקאטורים, או כאנשים שעושים צרות.
<קריאה: או שמאיימים עליהם בכל מיני טלפונים של השב"כ.
דב חנין: או שלפעמים היו חשופים לאיומים.
דב חנין: אנחנו צריכים להבין, אנחנו לא מדברים רק על הפצעים של העבר.
דב חנין: אנחנו מדברים פה גם על פצעים של אנשים שנמצאים איתנו היום.
דב חנין: ולכן השאלה שלנו כחברה היא שאלה הרבה הרבה יותר רחבה מאשר השאלה המאד חשובה של בדיקת כל אחד ואחד מהמקרים, שצריך לבדוק כל אחד ואחד מהמקרים, אני לגמרי בעד זה.
דב חנין: לבדוק כל אחד ואחד מהמקרים עד הסוף.
דב חנין: יש כאן גם שאלה רוחבית של מה אנחנו כחברה, מה לנו כחברה יש להגיד לגבי מה שהיה ולגבי מה שקורה היום ולגבי אנשים שחיים איתנו היום ומה היחס שהחברה צריכה לתת להם.
דב חנין: פה אני חושב שמאד מאד חשוב שהמסר הזה יעבור גם במערכת החינוך, ובמערכת החינוך יעבור המסר שאומר כן, כאשר מדינת ישראל הוקמה בשנת 1948 ובעקבות זה נעשו כל מיני דברים רעים שאנחנו לא משלימים איתם.
דב חנין: והכוח שלנו כחברה זה הכוח שלנו לבוא להסתכל אחורה ולפתוח את הדברים וגם להגיד בצורה ברורה שמה שהיה לא בסדר אנחנו מתייחסים אליו כלא בסדר; ואנחנו ניקח על עצמו כחברה את כל המאמץ הדרוש כדי לנסות ולתקן, לנסות ולרפא את מה שניתן לרפא, אבל קודם כל להכיר.
דב חנין: להכיר ולא להכחיש.
נורית קורן: תודה רבה לך על הדברים החמים ואתה צודק.
נורית קורן: אנחנו צריכים להתמודד פה.
נורית קורן: זה היה בעבר, נכון שזה היה ואני רוצה שזה ייכנס למערכת החינוך, כי אסור שנשכח את זה ואסור שזה יקרה שוב.
נורית קורן: כי אם אנחנו נטאטא את זה עכשיו מתחת לשטיח ונסגור את העיניים ונגיד לא היה, לא נברא, צריך לסגור את זה וזהו, לא להתייחס לזה.
נורית קורן: לא.
נורית קורן: כי זה יכול להיות עוד פעם.
נורית קורן: כי זה קל מאד.
נורית קורן: זה קל מאד לבוא ולהגיד לנשים שילדו – הילד שלך מת ולגלגל אותה החוצה.
נורית קורן: אתה יודע, זה קל מאד, זו לא בעיה.
נורית קורן: ולכן אני חושבת שזה חשוב מאד וזה חשוב על מנת שאנחנו נתקן את החברה וכמו שאמרת, אור השמש פה לא מספיק.
נורית קורן: החשיפה של הפרשה צריכה להילמד גם בבתי הספר על מנת שאנחנו נבריא את כל החברה.
נורית קורן: ולכן זה מאד חשוב בעיני.
נורית קורן: כן, ד"ר שושי זייד, בבקשה.
נורית קורן: רק תציגי את עצמך לפרוטוקול.
<שושי זייד: שושי זייד, אני חוקרת את הפרשה וכתבתי עליה ספר ואני רוצה להוסיף לדברים שלך.
<שושי זייד: זה לא רק מה שהיה והווה הכאב של המשפחות עד היום, זו בעיה שלנו מבחינה דמוקרטית.
<שושי זייד: איך מדינת ישראל הצליחה להשתיק כזאת פרשה כל השנים וזה שותפות לאורך כל הדורות.
<שושי זייד: כל הממשלות אחראיות לזה.
<שושי זייד: זה עלה לפעמים בקול רם, לפעמים בשקט.
<שושי זייד: כולם עזרו לזה שהנושא לא יתפרסם וגם את זה צריך ללמוד, איך לא לתת לכוח להחביא דברים.
נורית קורן: יש לך הצעה קונקרטית?
נורית קורן: אני דיברתי קודם, לא כולם היו פה, שאני אגיש הצעת חוק בימים הקרובים, היא כבר מוכנה, אני רק רוצה עוד ללטש אותה, שהפרשה תילמד בחטיבות ביניים ותיכון ואחר כך גם במכללות במסגרת של ציון יום, בעניין של אזרחות והיסטוריה.
נורית קורן: אם אתם חושבים איך זה צריך כן להיכנס לספרי ההיסטוריה, כי זאת האמירה שלי.
נורית קורן: בפרק שאנחנו נכתוב אותו ונכין אותו ואז יטמיעו אותו לתוך ספרי האזרחות וההיסטוריה.
<שושי זייד: שאף אחד לא מחוסן מפני הרוע.
<שושי זייד: גם אנחנו צריכים לבדוק את עצמנו כל הזמן והרעיון של תשובה הוא רעיון גדול מאד ביהדות.
<שושי זייד: אם נתקן ונודה ונודה גם בהשתקה, אנחנו נבנה חברה יותר טובה.
נורית קורן: אני שאלתי שאלה אופרטיבית.
נורית קורן: איך את רואה כחוקרת, איך להכניס אותה, איך ללמד אותה.
<שושי זייד: ללמד את ההיסטוריה של ההשתקה – איך מדינת ישראל עשתה את זה.
<שושי זייד: אחרי שהכירו שהיא נעשתה, איך קרה ש-60 שנה, 70 שנה לא יודעים על זה.
<שושי זייד: אז ללמוד את זה.
נורית קורן: ד"ר שובלי, בבקשה.
<רפי שובלי: ד"ר רפי שובלי מהאחים וקיימים.
<רפי שובלי: קודם כל אני חושב שלהכניס את הפרשה למערכת החינוך, זה כרוך בשאלת ההכרה המסודרת הממלכתית - - -
נורית קורן: רגע, הכרה כבר יש לנו.
נורית קורן: בואו נשים על השולחן.
נורית קורן: עצם העובדה שראש הממשלה לקח את היוזמה שלי ורץ איתה, פתחנו את הפרוטוקולים, הוקמה ועדה, אנחנו מכירים שפרשת ילדי תימן, מזרח ובלקן אירעה.
נורית קורן: היא אירעה.
נורית קורן: עכשיו ההכרה, ברור שיהיה גם משהו שהממשלה תצטרך לכתוב פה, אבל בעצם יש פה הכרה.
נורית קורן: אנחנו עכשיו צריכים לראות איך אנחנו מספרים את הכל.
<רפי שובלי: אז קודם כל אני חושב שסוגית ההכרה היא סוגיה שראויה בפני דיון, אם היא מסודרת או לא מסודרת.
<רפי שובלי: יכול להיות שהמצב של היום יש מי שיקרא לו הכרה, יכול להיות שלא.
<רפי שובלי: אני חושב שזה קשור למה שקורה במערכת החינוך.
<רפי שובלי: הדבר השני, אני חושב שהגישה להכניס את הפרשה במערכת החינוך צריכה להיות גישה שהיום נהוג לכנות אותה היסטוריה מלמטה ולא היסטוריונים מטעם שיכתבו מעל הראש שלנו ניסוחים מעורפלים, שלא יהיו מקובלים עלינו.
<רפי שובלי: זה דבר אחד.
<רפי שובלי: הדבר השני, אני רוצה להגיד שהפרשה כבר קיימת במערכת החינוך בתחום אחד - היא קיימת כבר הרבה שנים - שהוא נקרא עבודות שורשים.
<רפי שובלי: בעבודות שורשים הפרשה הזו בהחלט קיימת ואני אומר את זה מידע אישי.
<רפי שובלי: כמובן שהפרשה הזו צריכה להיות חלק מרביזיה בהיסטוריה של יהדות המזרח בכלל, מכיוון שיש לנו בעיה לא רק עם פרשת ילדי תימן, אלא עם סוגיות שקשורות להיסטוריה של יהדות המזרח, ואני מדבר מסוף המאה ה-19.
<רפי שובלי: זה אפילו לא מהיום.
<רפי שובלי: לתימנים היו מספר ויכוחים היסטוריים עם התנועה הציונית שלא יושבו, כמו מי בא קודם, התימנים או הביל"ויים או כמו גירוש תימני כינרת או כמו גירוש תוחלת, או כמו עוד דברים מהסוג הזה.
<רפי שובלי: בכלל, אני רוצה לציין פה תופעה מעניינת, שהמאבק התימני הוא בדרך כלל היה מאבק ששם את הצדק ההכרתי בפרונט שלו, בעוד שהמאבק המזרחי דיבר יותר על סוגיות של צדק חלוקתי.
<רפי שובלי: ולכן לנו כתימנים, חשובה ההיסטוריה אולי, לפחות כך זה היה מוצהר אצלנו, קצת יותר אולי בפרונט מאשר מאבקים חברתיים אחרים.
<רפי שובלי: וזה לא מקרה שדווקא אנחנו באים דרך הפריזמה הזאת ודנים על מערכת החינוך.
<רפי שובלי: לסיכום אני רוצה להעיר איזו שהיא הערה כללית שמתכתבת עם דברים שנאמרו לפני.
<רפי שובלי: היסטוריה זה גם במובן פוליטיקה וזה משפיע על המשא ומתן שלנו עם הממלכה, גם בהיבטים הכלכליים, ההיסטוריים, כל מה שלא תרצו.
<רפי שובלי: ואמר מי שאמר, בן אדם שאני חושב שהוא יותר חכם ממני, מי ששולט על ההווה שולט על העבר ומי ששולט על העבר שולט על העתיד.
<רפי שובלי: ולכן זה חשוב.
נורית קורן: משהו יפה.
נורית קורן: תודה על הדברים.
דב חנין: זו הזדמנות אדוני לומר לך ולגוף שאתה מייצג וגם כמובן לארגון עמרם, באמת הערכה גדולה לפעילות שלכם לאורך השנים.
דב חנין: אני חושב שאתם באמת דוגמא, מעבר לסוגיה הזו של קבוצה לא גדולה של אנשים, שמתגייסת לעניין צודק ומרימה קול, למרות שאף אחד בהתחלה לא רוצה לשמוע ובסוף הקירות נשברים.
נורית קורן: חבר הכנסת עודד פורר.
עודד פורר: בקצרה, אל תדאגי, אני לא אגזול זמן רב.
עודד פורר: ראשית תודה על הדיון הזה, חברת הכנסת קורן.
עודד פורר: אני חושב שיש פה חשיבות עצומה ותוך כדי הדיבורים גם דיברתי עם חברי פה שזה לא נתפס, כל הפרשה הזו, קשה לתפוס אותה.
עודד פורר: אני כן יכול לברך את מי שלקח חלק לאורך כל הדורות ברצון גם לחשוף את האמת וגם במלחמה שאת מנהלת.
עודד פורר: ככה קפץ לי ציטוט של מנחם בגין בפקודת יום שהוא כתב לחיילי האצ"ל בשנת 1947.
עודד פורר: אז הוא כותב להם – ואני לא אתן את הציטוט המדויק – אבל הוא כותב קודם כל תשאלו את עצמכם אם הרעיון שאתם נלחמים עליו הוא צודק או לא.
עודד פורר: אם הוא לא צודק, אל תתחילו, אבל אם הוא צודק – צאו לדרך, תמשיכו, תלחמו עליו.
עודד פורר: אלה שזורקים עליכם אבנים בסוף ימחאו לכם כפיים ואלה שמקללים אתכם בסוף ישבחו אתכם; ואני חושב שזה איזה שהוא תהליך שיש פה אנשים שנושאים את הנטל הזה שנים ארוכות.
עודד פורר: עכשיו אם אני כן אתייחס לנושא שאת מדברת עליו, החינוך והלימוד, אני חושב שעוד לא יודעים מספיק ולכן העבודה של הוועדה שלך היא חשובה כדי שאפשר יהיה באמת ללמד.
עודד פורר: זאת אומרת צריך לחשוף.
עודד פורר: עוד לא חשוף בפנינו ועוד לא פרושה בפנינו כל התמונה ולכן צריך להיזהר גם ממלמד חצאי אמיתות.
נורית קורן: לא, לא, אז אני אומר - - -
עודד פורר: צריך לראות את כל התמונה.
נורית קורן: כן, אני הקדמתי ואמרתי שהדיון הזה זה דיון כדי לגבש עמדה - - -
עודד פורר: כן, כן, כן.
נורית קורן: וגם כדי לחשוף את כל העניין הזה גם בפני משרד החינוך, שמכין תכניות לימודים, שיוכל להתייחס, שאנחנו רוצים להכניס את הסוגיה הזאת.
עודד פורר: אני כן חושב ויצא לנו גם להחליף על זה איזו מילה.
עודד פורר: אני מכיר את זה מקרוב.
עודד פורר: הוקם ברחובות מוזיאון למורשת יהדות תימן.
עודד פורר: אני חושב שצריך לפנות לשרת התרבות במובן הזה.
עודד פורר: יש מקום גם לתקצב אותו וזה יכול בהחלט, העניין הזה, להיכנס כחלק - - -
<יהודית גידלי: כשאתה אומר הוקם, על ידי מי?
נורית קורן: הוא הוקם על ידי העירייה, הרשות המקומית.
עודד פורר: על ידי הרשות המקומית.
עודד פורר: יש מבנה באמת מכובד ומכבד.
נורית קורן: מכובד מאד.
עודד פורר: וצריך לצקת לתוכו את התכנים.
עודד פורר: אני בהחלט חושב שזה יכול גם להיות, זה לא צריך להיות כל העניין שם, אבל בהחלט זה צריך להיות פרק בתוך הנושא הזה.
נורית קורן: חבר הכנסת מלכיאלי, בבקשה.
מיכאל מלכיאלי: קודם כל אני רוצה להודות לך.
מיכאל מלכיאלי: לקחת את הנושא הזה בצורה מאד רצינית והעילית, וכמו שחברי אמר מקודם, כשאף אחד לא האמין שנגיע לאן שנגיע, שהממלכה מכירה בדבר הזה.
מיכאל מלכיאלי: אני זוכר את עצמי כילד, כנער, אז היה הסיפור של עוזי משולם וראינו את הניירות שלהם, את הפשקווילים, את הדברים שהם הפיצו.
מיכאל מלכיאלי: הייתי באוהלים, הסתובבתי, קצת דיברתי עם האנשים.
מיכאל מלכיאלי: זה היה נראה פשוט סיפור הזוי, כאילו אנשים מדמיינים, חולמים.
מיכאל מלכיאלי: כשאנחנו באים לדבר עכשיו על להכניס את זה לתכנים של הלימודים, זה נשמע שפשוט לא יאמינו לנו.
מיכאל מלכיאלי: לנו מאד קשה כחברה, להגיד שמי שהקים את המדינה, שחלקם הגדול אנחנו מאד אוהבים ומעריכים, היו אנשים – לא נעים לומר – אבל שעשו פשעים.
מיכאל מלכיאלי: דברים שהתגלו אצלך בוועדה לא ניתנים יותר מאשר להסביר במילה פשעים.
מיכאל מלכיאלי: ואני חושב עכשיו דווקא מתוך מקום דתי, יש שאלה מאד גדולה ואת בטוח תתחברי לזה.
מיכאל מלכיאלי: באגדה של פסח אנחנו מתחילים – ארמי אובד אבי.
מיכאל מלכיאלי: אבא שלנו היה ארמי, תרח.
מיכאל מלכיאלי: כולם שואלים – פסח, כולם מגיעים הביתה, בואו נדבר על אברהם אבינו, על יצחק, מי אבא שלנו, היה ארמי?
מיכאל מלכיאלי: רבותי, זו התשובה.
מיכאל מלכיאלי: אסור לנו לפחד מהעבר והמושג תשובה הוא גם שהמעשים שלנו היו רעים וחטאים, אנחנו באים לפני בורא עולם ואומרים חטאתי, עוויתי פשעתי.
מיכאל מלכיאלי: ואני חושב שאין ספק שהתשובה היחידה לפשע הנוראי הזה של המדינה – עזבו את עוזי משולם, שאני חושב שהמדינה צריכה לקרוא כיכרות על שמו ורחובות על שמו - - -
נורית קורן: קודם כל צריך להיות איזה שהוא ניקוי של האורווה, קודם כל.
מיכאל מלכיאלי: בוודאי, ולבקש ממנו סליחה בפומבי, כי זה פשע שלא יתואר, אבל לבוא ולהכניס לנוער ולדור הבא שלנו – תראו איך אנשים בלי מוסר, לאיזה דברים נוראים יכולים להגיע.
מיכאל מלכיאלי: אני רוצה להוסיף עוד משפט על מה שאמר חברי, אני חושב שהוא ממשרד החינוך - - -
נורית קורן: לא, הוא לא ממשרד החינוך.
נורית קורן: ד"ר שובלי הוא מעמותת אחים וקיימים.
מיכאל מלכיאלי: שצריכים לזכור דבר מאד משמעותי.
מיכאל מלכיאלי: לילדי תימן עשו פשע, אבל לכל העולים הספרדים ממרוקו, מעיראק, מפרס, מאפגניסטן, זרקו אותם באוהלים, התייחסו אליהם – אמר פה מי שאמר – אשפת אדם - - -
נורית קורן: אז אני רוצה לתקן אותך.
<יהודית גידלי: רגע רגע, ועולים אחרים ממקומות אחרים לא?
נורית קורן: רגע, אני רוצה לתקן אותך.
<רפי שובלי: נאמר בפרוטוקולים – אבק אדם.
מיכאל מלכיאלי: אבק אדם.
נורית קורן: סליחה, רק רגע, אני רוצה לתקן.
נורית קורן: אנחנו מדברים על פרשת ילדי תימן, מזרח ובלקן.
נורית קורן: נכנסים פה מכל העדות.
נורית קורן: הרוב היו ילדי תימן.
נורית קורן: הרוב, אבל יש מכל העדות.
מיכאל מלכיאלי: אני אומר, כשמדברים על הנושא של מערכת החינוך, צריך להסביר – המדינה והשלטון שהקים את המדינה התייחס בעיקר ליהודים הספרדים.
מיכאל מלכיאלי: אמרת אשפת אדם.
מיכאל מלכיאלי: זה דבר שראוי שייכנס למערכת החינוך, כי הדור הבא צריך לדעת שהאנשים שהיו כאן, מקימי המדינה, היו גזעניים, היו אנשים שהתייחסו לאנשים מסוימים כסוג ב'.
<יהודית גידלי: סליחה, אבל - - -
<קריאה: האמת קשה, אבל זו האמת.
נורית קורן: רגע, רגע, גברתי מנהלת הוועדה, בואו רגע, סליחה.
נורית קורן: בואי, אל תתקוממי.
<יהודית גידלי: גם אני הייתי עולה חדשה.
נורית קורן: רגע, רגע, בואי נשים דברים כהווייתם.
<יהודית גידלי: לא קיבלתי שום יחס אחר.
נורית קורן: בואי נשים דברים כהווייתם.
נורית קורן: אנחנו כרגע מדברים על הפרשה ועל ההתייחסות לכל העולים שהגיעו באותה תקופה.
נורית קורן: הם דיברו עליהם כאילו שהם בורים, במיוחד לאלה שבאו ממדינות המזרח כמו תימן, איראן, כל המקומות האלה ומאפריקה.
נורית קורן: זה נכון, הייתה גם את הגישה הזאת שהתייחסו לאלה שניצלו מהשואה, שהם שיתפו פעולה והם עשו כל מיני דברים, שגם זה לא ייעשה.
נורית קורן: גם זה לא ייעשה.
נורית קורן: אבל צריך להדגיש פה שכל הפרשה שקרתה פה קרתה גם מהראייה ההגמונית.
נורית קורן: ולהגיד שהאנשים האלה הם אנשים דביליים - - -
מיכאל מלכיאלי: סוג ב'.
נורית קורן: אפשר לקחת לאימהות את הילדים כי הן דביליות, להגיד שהם חיות אדם, הם נוהמים כמו חיות.
נורית קורן: הם לא דוברים את השפה וזה הדברים שאנחנו נחשפים מתוך הפרוטוקולים, גברתי מנהלת הוועדה.
נורית קורן: אני מתנצלת, לך אין זמן ל - - -
מיכאל מלכיאלי: אנחנו נכדים לדור הזה.
נורית קורן: אבל זה בדיוק העניין.
נורית קורן: זה בדיוק העניין.
נורית קורן: תסיים את דבריך.
מיכאל מלכיאלי: אני אומר, אנחנו נכדים לדור הזה שחוו את הצלקות הנוראיות האלה, שהמדינה נתנה להם בקום המדינה.
מיכאל מלכיאלי: התייחסו אליהם כמו בורים, כמו שאמרת, ממש כמו בורים.
מיכאל מלכיאלי: ואני ח ושב שהדיון שלך מאד חשוב, שבמוסדות החינוך יכניסו את זה.
מיכאל מלכיאלי: שיידעו איך המדינה ולאן אנחנו שואפים להגיע.
מיכאל מלכיאלי: כשיש היום גזענות לילדי אתיופיה ואנחנו מתקוממים נגד זה וזה חמור מאד, צריך לזכור שככה המדינה קמה.
מיכאל מלכיאלי: בדיוק ככה לילדים הספרדים.
מיכאל מלכיאלי: והדבר הזה, אם לא יושרש ממערכת החינוך, אנחנו נגדל עוד דור עם גזענות שכזאת.
נורית קורן: אנחנו נעשה הכל שזה לא יקרה.
נורית קורן: ד"ר הלל שמריהו, בבקשה
<שמריהו הלל: שמי שמריהו הלל מאחים וקיימים.
<שמריהו הלל: אני מצטרף למה שאמר בתחילת דבריו ד"ר רפי שובלי.
<שמריהו הלל: מדינת ישראל, בניגוד למה שחושבים היום, היא לא מכירה ולא הכריזה כבעלת הבית של המחדל.
<שמריהו הלל: אי אפשר לשים קרונות כאשר אין קטר.
<שמריהו הלל: אני עוסק במערכת החינוכית כבר 60 שנה.
<שמריהו הלל: אבל לא בן 90, אבל אני עוסק כמעט 60 שנה.
<שמריהו הלל: אין מצב שייכנסו סיפורי הופמן של זכריה אבו סעידה באיזה ספר ובזה זה נגמר.
<שמריהו הלל: המדינה חייבת להכיר במחדל, משם מסתעפים אליה שאר הדברים.
<שמריהו הלל: זה שראש הממשלה ייצר ועדה וחברת הכנסת נורית קורן שעובדת יום ולילה ועושה מלאכת השם כמו שצריך, זה לא קשור בהכרת העניין למחדל.
<שמריהו הלל: וינסו בדרך גם לא להכניס אותנו בוועדת ביטון.
<שמריהו הלל: בוועדת ביטון לומדים על פרקים בתולדות ההיסטוריה הספרדית.
<שמריהו הלל: אנחנו חלק מהם, זה בסדר.
<שמריהו הלל: המחדל הזה זה שואה בעברית אחרת.
<קריאה: זו שואה שלנו.
<שמריהו הלל: אני מבקש לא לעזור לי, יש לי ניסוח ומילים די רבות בעניין.
<שמריהו הלל: לומר את הדברים ב-ה' הידיעה.
<שמריהו הלל: כל זמן שהמדינה לא תיקח אחריות ותאמר זה נושא כאוב, אנחנו מכירים, אחר כך הסיפורים יגיעו.
<שמריהו הלל: המדינה תביא - - -, מעברות, גשם, פחונים.
<שמריהו הלל: אני מסכים, כי זה היה ואני חלק ממנה.
<שמריהו הלל: אספר בקצרה את הסיפור שלי.
<שמריהו הלל: אני ילד בן 6 ממעברת זרנוגה, לקחו אולי לקיבוץ שפיים.
<שמריהו הלל: איך?
<שמריהו הלל: חילקו אותנו עיזים 200 ותיישים למפא"י ועיזים למפד"ל ואני נפל בחלקי עם 20 ילדים הגענו לשם.
<שמריהו הלל: אחרי יומיים ילדים יצאו בלי פאות וברחנו משם.
<שמריהו הלל: כלומר יש פה עניין של שואה ובפרט של ילדים נעדרים מתים שאין.
נורית קורן: ד"ר הלל, בוא - - -
<שמריהו הלל: שנייה, אני אסיים.
נורית קורן: אנחנו לא רוצים להגיד את המילה שואה, כי אחר כך כועסים שאנחנו משווים.
<שמריהו הלל: אוקיי, אני חוזר בי מהשואה.
<שמריהו הלל: אני קורא לזה מחדל.
<שמריהו הלל: קראתי לזה מחדל, אוקיי.
נורית קורן: אתה תדבר על מחדל, על דבר - - -
<שמריהו הלל: אני מקבל את התיקון, אבל לא את המהות.
<שמריהו הלל: אם המדינה לא תכיר במחדל הנוראי, בתמונות שהיו בשבוע שעבר, שחשפת אותן בוועדה – אני ישבתי שם והזלתי דמעה, כי לא ידעתי את זה.
<שמריהו הלל: לכן בואו לא נתרום קרונות ולא נתפתל בשום דרך עקיפה כזו או אחרת.
<שמריהו הלל: חייבת המדינה להכיר.
<שמריהו הלל: ברגע שהיא תכיר, הדלתות תפתחנה ואנחנו ניכנס לסוגיה הזו בצורה אחרת.
<שמריהו הלל: רבותי, חושש אני שאנחנו נתפתה וימרחו עוד מריחה ואם עורך הדין רפי צוברי נמצא כאן או לא, אני כמנכ"ל אולפנת צפירה, נתתי איזה ערב על צילה לוין ובאתי את גברת עדינה שוקר, ילדה שאומצה על ידי המדינה כחוק והם חטפו אותה ואבא שלה חיפש אותה 30 שנה.
נורית קורן: כן, הוא לא נתן אישור והיא אומצה.
<שמריהו הלל: והיא אומצה וזה מופיע בדו"ח מינקובסקי את מהלול, אומצה כחוק.
<שמריהו הלל: הלא זה פשע.
<שמריהו הלל: וגונב איש ומכרו, מספיק אחד.
<שמריהו הלל: לכן חייבת המדינה קודם כל – ואני מבקש מחברי ומכל מי שמזדהה איתי להכיר בזה – אין דרך אחרת.
<שמריהו הלל: אם המדינה, הממשלה תכיר במחדל ותאמר היה אז בואו נטפל בו, הכל יבוא ויסתעף מזה.
נורית קורן: ד"ר שמריהו, אנחנו - - -
<שמריהו הלל: אני בזה סיימתי.
<קריאה: אלפי ילדים זה לא מחדל, זה פשע נגע עם.
<קריאה: שואה בסדר, קיבלתי, זה לא שואה, אבל - - -
נורית קורן: סליחה, אני אתן לך לדבר.
<קריאה: זה פשע נגד עם.
נורית קורן: בוא תבקש רשות דיבור ואני אתן לך לדבר.
נורית קורן: ראובן שגב, בבקשה.
<ראובן שגב: קודם כל תודה על האפשרות להיות כאן ולהשתתף בדיון כל כך חשוב ומשמעותי.
<ראובן שגב: רציתי לומר - - -
נורית קורן: ראובן, תציג את עצמך לפרוטוקול ותדבר למיקרופון, כי לא שומעים אותך.
<ראובן שגב: שמי שגב ראובן ואני שמח להיות נוכח ולהשתתף בוועדה הזו, שמעלה נושא מאד מאד חשוב ומשמעותי.
<ראובן שגב: אני יליד שנת 1950 וגדלתי על הסיפור של אימי, שהייתי בידיו של מי שחטף אותי, התכוון ולשמחתי אימי הצליחה להוריד אותי מידיו בעזרת אנשים שרצו ופשוט עצרו את האדם והורידו אותי מידיו והחזירו אותי לאימי, אבל זה סיפור שככה צרב ומזכיר לי את הילדות, שאני גדלתי על הסיפור הזה.
<ראובן שגב: מה שאני רוצה לומר ובצדק, הנושא הזה של הכנסת הפרשה כנושא בחומרי הלימוד, הוא דבר שהוא בהחלט חשוב שייעשה, אבל עדיין המצב לא נכון לעשות אותו, כי עדיין הפרשה בחלקה עלום ובחלקה לא הגיע למיצוי שילמדו.
<ראובן שגב: כי כשמלמדים נושא צריך ללמד לא רק שגילו שזה קרה ומתחילים להכיר בעובדות הללו שזה קרה.
<ראובן שגב: נכון שבעבר אנשים אמרו שהם הזויים שמעלים את הנושא ושזה דמיוני וזה - - -
<קריאה: זה לא רק בעבר.
<קריאה: גם היום הם אומרים שזה דמיוני.
נורית קורן: כן, אבל ירדו הקריאות קצת.
<ראובן שגב: נכון, אז אני אומר, אז עדיין מוקדם מדי, אני מסכים איתך.
<ראובן שגב: ולכן עדיין מוקדם מדי להביא את הפרשה הזו לשלב הזה שמכניסים אותה לתוך חומרי הלימוד בחטיבות הביניים.
<ראובן שגב: לדעתי זה לחטיבה העליונה ולא לחטיבות הביניים.
<ראובן שגב: עדיין זה מוקדם, כי עדיין אין תמונה מלאה.
<ראובן שגב: חשוב שזה יהיה.
נורית קורן: בסדר, ראובן, תודה.
<ראובן שגב: תודה רבה.
נורית קורן: הבנתי, אני גם מבינה שאתה מדבר מדם ליבך, כי גם יכולת.
נורית קורן: מזל שאימך הייתה מספיק חזקה.
נורית קורן: ההליכים בכנסת לוקחים זמן רב ולכן אני רוצה להתחיל משהו.
נורית קורן: התכנית – איך היא תהיה, מה יהיה – אפשר תמיד לבנות אותה, אבל קודם שיהיה חוק.
נורית קורן: החוק – לוקח זמן להעביר חוק.
נורית קורן: זה לא הולך מיד ולכן קודם כל שיהיה את החוק וציון יום, שזה יהיה בתוך מערכת החינוך ואחר כך אנחנו נבנה אותו.
נורית קורן: ברור שאנחנו עכשיו צריכים את כל השלבים שאני עוד רק התחלתי.
נורית קורן: מסוף פברואר הוועדה שלי קיימת.
נורית קורן: היא התחילה לעבוד בסוף פברואר, אבל אנחנו עושים עבודה.
נורית קורן: ולכן אתה צודק, אבל אני רוצה מעכשיו להתחיל לקבוע את המסלול ואחר כך אנחנו נשים את הקרונות ואת הרכבת.
נורית קורן: בבקשה, חברת הכנסת רוזין.
מיכל רוזין: שלום, בוקר טוב לכולם.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד לך שני דברים.
מיכל רוזין: קודם כל אני חייבת לומר, אני לא משתגעת על ימי ציון.
מיכל רוזין: ציון שבוע כזה, יום כזה, אני לא משתגעת על זה בשום נושא כמעט במערכת החינוך, אפילו לא הקודש שבקודשים.
מיכל רוזין: באמת, אני חושבת שצריך לדבר על הנושאים לאורך כל השנה, צריך לשלב אותם בלימודים בכל התחומים.
מיכל רוזין: החכמה זה לא להגיד יש עכשיו ציון יום השואה, ציון יום הזיכרון לחללי צה"ל - - -
נורית קורן: לא, לא, זה נפרד.
מיכל רוזין: רגע, רגע, תני לי, אני הבנתי.
מיכל רוזין: אני בכוונה לקחתי את הקיצוני שבקיצוני שאף אחד לא מעז לערער, שצריך את הימים האלה, אוקיי?
מיכל רוזין: יש משהו בזה שאתה מרכז הכל ליום אחד ועושים טקס והילדים וזהו, וביום הזה גמרת, דיברת על זה ובזה זה נגמר, בעיני זו גישה חינוכית לא נכונה וצריך לדבר על הדברים האלה ולשזור אותם בלימודי ספרות ובלימודי היסטוריה ובלימודי תנ"ך ואפילו בלימודי מתמטיקה ואנגלית ומה שלא יהיה.
מיכל רוזין: תתפלא אפשר.
מיכל רוזין: לכן העניין הזה של לציין יום גם בכנסת, מחליטים יום, מציינים, באותו עושים וגמרנו, אחר כך איפה שהוא חלק מהנושאים נדחקים לשוליים.
מיכל רוזין: לכן כל העניין הזה של לציין יום, בעיני, אני פחות משתגעת על זה.