GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שולמית אימבר: הנוער, אתם בעצמכם תארגנו את המניין שלכם, ולפני שהוא נספה בריגה הוא אומר: את השערים לליבו של הנער הוא לא ישכח לעולם.
<שולמית אימבר: הוא אגב הדוד של שלמה קרליבך.
<שולמית אימבר: אנחנו נביא סוגיות שהן ענייניות, על שאלות שבני נוער שאלו, על שאלות ש - - -
יעקב מרגי: אני רוצה להתקיל אותך בלהט שלך, תוך כדי.
יעקב מרגי: איך את מצליחה לא לעבור את הקו, את אמרת תפקידו של ההיסטוריון ותפקידו של איש החינוך, ויש מתח בזה, כי מצד אחד תרצי לשמור על איכות מסוימת ודיוק מסוים.
יעקב מרגי: שוב, יכול להיות שיש פה ניגוד עניינים וזה בין מה שאבנר רצה מצד אחד, שיהיה פה בית ספר, אבל צריכה להיות סיבה.
יעקב מרגי: אני אשאל אותך עכשיו שאלה מקטרגת.
יעקב מרגי: בשביל מה את חושבת שהתלמיד צריך את זה.
יעקב מרגי: את תתני לי את כל הערכים המוספים, נכון?
יעקב מרגי: השאלה היא אם את מכוונת מטרה או שיש לך איזה טשטוש.
יעקב מרגי: ירדת לסוף דעתי בשאלה שלי?
<שולמית אימבר: שיש לי טשטוש, אולי תחדד את זה קצת?
יעקב מרגי: זה מיטשטש לך, הקטע מצד אחד להיות מאוד מדויקת, מאוד איכותית עם ידע רב, מצד שני אם מה שמנחה אותי זה להביא לתלמיד את הערכים המוספים שיוצאים מהוראות השואה, האם את לא מחמיצה את זה?
<שולמית אימבר: אני אומרת כזה דבר, לכן אני לא אתן שיעור בהיסטוריה.
<שולמית אימבר: לכן, כשאני אדבר על העולם לפני השואה אני אקח את הסיפורים האנושיים האלה שברור שאתה צריך להיות מדויק, ברור שאתה צריך להכיר, ברור שאתה צריך הרבה ידע לדברים, אבל אני אעסוק איתך בנושאים הערכיים של הדברים האלה, והמשמעויות הערכיות שאתה יכול לקחת.
<שולמית אימבר: למשל, אחד הדברים בעולם שלפני השואה אתה מרגיש שתלמידים שעוברים אצלנו, באמת את הניידות החינוכיות עם העולם שלפני השואה, הם אומרים "אנחנו לא ידענו שיש כל כך הרבה דברים, אני רוצה להכיר את האנשים האלה, אני רוצה יותר לקרוא על הדברים האלה.
<שולמית אימבר: אני רוצה לקחת לי חלק מהפעילויות ומהדברים שהיו חשובים להם" זה בעולם שלפני השואה, הגיוון הרב הזה, היהדות עם המשמעויות הגדולות שלה.
<שולמית אימבר: אבל בשואה עצמה, בוא אני אספר לך איזה דברים חינוכיים באמת אנחנו מצליחים להוציא.
<שולמית אימבר: אנשים בתקופת השואה, היה להם הרבה דילמות.
<שולמית אימבר: הרבה מאוד דילמות, - - - מספיק לכולם.
<שולמית אימבר: אנחנו כבר שנה שביעית מעבירים קורס בבית הספר לרפואה פה בארץ, שנקרא "דילמות של רופאים יהודים בתקופת השואה" רופאים יהודים שבעצם העולם קרס סביבם, עדיין אספו אנשים סביבם וביקשו לשאול שאלות אתיות.
<שולמית אימבר: אני לא רוצה שהילד יעשה סימולציה עם זה, אבל אני רוצה שהוא ידע שבעולם של כאוס שניסו לשבור את רוח האדם.
<שולמית אימבר: הלא מה הנאצים עושים?
<שולמית אימבר: מרעיבים את היהודים, נותנים להם 184 קלוריות ליום ועדיין אנשים מתאספים ורוצים לארגן חיים קהילתיים, חיים משמעותיים, חיים שיש בהם מעגל השנה ומעגל החיים.
<שולמית אימבר: אתה ממשיך לראות איך אנשים בתוך העולם הזה ניסו לשמור על צלם אדם.
<שולמית אימבר: זה ערך רב לתלמיד שלי שלומד אצלי שיעור על הדברים האלה.
<שולמית אימבר: אז אני מצד אחד צריכה להכיר הרבה מאוד מה קרה בגטאות אבל אני צריכה לשלוף החוצה את הדילמות, את האנשים, להפסיק לדבר במספרים גדולים ולהתחיל ללכת למקומות שונים שבהם התלמיד שלי ייתקל בשאלות של רוח האדם.
יעקב מרגי: אני אשאל אותך עוד שאלה.
יעקב מרגי: סליחה שאנחנו, כי זה לא הרצאה אקדמית.
<שולמית אימבר: כן, זה הדבר הכי יפה.
יעקב מרגי: במה את מגרה את הנער, סליחה שאני אומר את זה עכשיו בצורה קיצונית, את הנער בכיתה ט', י', י"א, להתעניין בזה בכלל?
יעקב מרגי: במה את גוררת אותי למגרש שלך?
יעקב מרגי: איך את מצליחה לגרור אותי?
יעקב מרגי: הנושא הוא כבד, תעזבי אותי, הראש שלנו זה ליל שישי ומעניינים אותנו כל הגירויים שיש היום לנערים והעתיד שלהם והבגרויות.
יעקב מרגי: תגררי אותי למגרש.
<שולמית אימבר: קודם כל אתה יודע ש-40,000 נוער משלמים מדי שנה לנסוע לפולין.
<שולמית אימבר: סימן שנושא השואה נשאר נושא - - -
יעקב מרגי: הבן שלי נסע והוא סיפר לי איך הסתכלו על זה חלק מהחבר'ה שלו.
יעקב מרגי: איך הוא בא, מה הוא בא, יש לי עדיין הרהורים, אני עדיין מתנדנד בספינה הזאת, המסעות לפולין.
יעקב מרגי: אי אפשר לבוא ולנפנף בזה.
יעקב מרגי: קודם כל אין ספק שזה נושא חשוב, ואני רואה בזה מה הערכים שאני יכול לשתול בדורות הבאים שלנו באמצעות מה שקרה לנו, באמצעות המפעל היפה הזה של יד ושם.
יעקב מרגי: הקמתם בית ספר, ועכשיו כראש ועדת חינוך וגם כאזרח וגם כתלמיד של מערכת החינוך הממלכתית שלא קיבלתי את זה ככה, קיבלתי את זה בצורה אחרת.
יעקב מרגי: אני היום משלים פערים בגלל שיש לי עניין בזה.
יעקב מרגי: איך את גוררת את אותו נער שבעוד שנה, חצי שנה, הוא יעמוד בראש כיתה של חיילים עם אותן אמונות וערכים שהוא מסגל לעצמו תוך כדי, ואני אומר לכם, זה אחד הפלאים של החברה הישראלית.
יעקב מרגי: איך את גוררת אותו ממגרש המשחקים או ממגרש הציונים וההישגיות - - -
<שולמית אימבר: אני לא עושה את זה בי"א.
<שולמית אימבר: אני מתחילה לעשות את זה כשהילד קטן.
<שולמית אימבר: אני מביאה כל יום השואה סיפורים של ניצולי שואה, אני מקרבת אותו לסיפור האדם, לסיפור הערכים.
יעקב מרגי: ואת חושבת שאנחנו מצליחים?
<שולמית אימבר: אני חושבת שמאוד.
<שולמית אימבר: אני חושבת שממחקרים שאתה רואה, אתה רואה גם מנהלים וגם תלמידים וגם מורים אומרים שנושא השואה זה אחד הנושאים שהכי מעניינים אותם, ואני חושבת בגלל ההיבטים הערכיים שנעשו בשנים האחרונות, בגלל שיוצא כל החומר הזה והעדויות של ניצולי שואה והסיפורים, ורוח אדם, ובאמת שלא נשארנו במספרים ובזוועות ובדברים האלה אלא במשמעויות הערכיות האלה, אני חושבת שתלמידים בסופו של דבר מאוד מאוד מחוברים ורואים את עצמם כחוליה בשרשרת.
<שולמית אימבר: אם אפשר אני גם אגיד, זה בעצם מורכב משלושה דברים הייתי אומר:
<שולמית אימבר: אחד – דבר אל הנער על הדברים שמעניינים אותו, זאת אומרת על נושא שמעניין אותו, דבר בצורה שהוא יכול להקשיב - - -
יעקב מרגי: איך אתה מנגיש לו?
יעקב מרגי: איך המדריך יורד - - -
<אייל קמינקא: ותהיה בזירה.
<אייל קמינקא: אני לא הייתי אומר יורד, הייתי אומר עולה.
יעקב מרגי: בסדר, אני אומר יורד אליו.
<שולמית אימבר: אני חושבת שאנחנו צריכים להראות לך את המתודות שאנחנו משתמשים בהם ואז אתה גם תבין את הדבר הזה.
<שולמית אימבר: קודם כל אתה הבנת, אני מקווה שאתה מבין שאנחנו יודעים מהסיפור על היסטוריה גדול בלבד, ולוקחים את המשמעויות הערכיות שהן רלבנטיות לעולמו של התלמיד.
<שולמית אימבר: התלמיד שואל שאלות, התלמיד נמצא בתוך דיונים בכיתה, התלמיד עושה עבודות אחר כך.
<שולמית אימבר: המון עבודות נעשות בנושא השואה.
<שולמית אימבר: בתי ספר עושים פרויקטים.
<שולמית אימבר: אנחנו מביאים מגיל צעיר חומרים והתלמידים עושים פרויקטים על הדברים האלה, כותבים מכתבים לניצולי שואה ולאנשים שהחומר בעצם עליהם, ומתחברים לתוך הסיפור האנושי.
<שולמית אימבר: התשובה היא שהסיפור האנושי הוא בעצם מחייב, אבל בוא תראה למשל את העולם שלפני השואה, בוא נראה למשל איך אנחנו מציגים באחד הסרטים שלנו, ויש לנו 15 כאלה, את העולם שלפני השואה.
<שולמית אימבר: (מוקרן סרט)
<שולמית אימבר: אתה רואה איך הם שותלים את הסיפור האישי עם הסיפור ההיסטורי.
<שולמית אימבר: (הקרנת הסרט נמשכת)
<שולמית אימבר: זה איזה שהוא נופך, אתה צריך לראות אחר כך כמה דברים על עובדיה וכמה שאלות, ופתאום מעניין אותם סלוניקי בכלל, שזה נורא מעניין, הרבה פעמים דרך הסיפור האישי ודרך הדברים שהוא מספר, והייתי שובב והייתי כזה וכזה.
<שולמית אימבר: הרעיון הוא להציג אותם כבני אדם.
<שולמית אימבר: הרעיון הוא לקרב.
<שולמית אימבר: הלכנו בעקבות ניצולי שואה עם 20 סרטים כאלה בערך, מכל הגוונים ומכל הדברים ומכל ה - - -
<אבנר שלו: זה סיפור של בחור אחד, עובדיה.
<שולמית אימבר: כן.
<שולמית אימבר: פה לומדים על קהילת סלוניקי דרך ממש הסיפור האישי וגם דרך מה שהוא עבר מתקופת השואה, עם הרבה מאוד שאלות ערכיות ודילמות, והוא גם יספר נניח בסלוניקי שהוא בא וראה יהודים אחרים והתפלא שבכלל יש שפה משותפת בין יהודים לבין עולם כזה.
<שולמית אימבר: זאת אומרת אנחנו דולים הרבה מאוד משפטים ערכיים ממה שקרה להם בתוך העולם של הכאוס הזה, ולוקחים את התלמידים למסע ובעקבות זה יוצאות עבודות ובעקבות זה יוצאים, תלמידים ביום השואה שעוברים אחר כך את הפרויקטים האלה, אתה פתאום רואה, הם מזכירים את עובדיה, הם מזכירים את זיידנפלד, פתאום זה הופך להיות משהו אישי, השישה מיליון האלה מתפרקים בעצם באיזה שהוא מקום, ואז יכול לקרות את מה שאבנר אומר, המשך המחויבות לגורל היהודים.
<שולמית אימבר: זאת אומרת, זה לא בא מאיזה דבר שאומרים רק "עשו לנו רע", אלא זה בא מהיכרות באמת הרבה יותר אישית מאותם אנשים שהיו, מה קרה להם.
<שולמית אימבר: יש עוד איזה פרק שאנחנו מרחיבים עליו וזה העולם שאחרי השואה.
<שולמית אימבר: למה אנשים רצו לחזור לחיים ולחיות אחרי השואה?
<שולמית אימבר: או שאלת הנקמה של ניצולי השואה, כל מיני שאלות שבאמת, ופתאום אנחנו רואים שהאנשים האלה הפנו את האנרגיה שלהם לקום, למצוא איזה ערך בחיים וגם להקים את מדינת ישראל ודברים מהסוג הזה.
<שולמית אימבר: פתאום הדברים, נניח עכשיו ב-70 שנה למדינת ישראל, זה מתחבר להרבה מאוד דברים ערכיים, כך שאתה רואה את הסיבוך הזה ואתה עמדת על הסיבוך הזה, בין הרצון שלנו לא לספר סיפורים רק, אלא לקחת סיפורים, לתת להם את הקונטקסט, לתת להם את העומק, לקחת את התלמיד למסע ואני חושבת שאנחנו נמצאים בפני מהפכה של עניין מאוד מאוד גדול על הדבר הזה, אבל אנחנו מאוד נזהרים אגב.
<שולמית אימבר: למשל הטכנולוגיה, אני ראיתי כמה טכנולוגיות השבוע שחלק מהן נורא רדודות.
<שולמית אימבר: אנחנו צריכים נורא להזהר לא להגיע לאיזה דברים בנאליים, אלא ללכת באמת לאיזה מסע אל תוך העולם הפנימי.
<אייל קמינקא: אז אני רוצה לתת עוד שלוש דוגמאות ברשותך, אני אמרתי, לדבר את השפה, לדבר על הדברים המעניינים ושולמית הציגה את הדברים וגם להיות נוכח.
<אייל קמינקא: הייתי רוצה לקחת עכשיו, כדי שיהיה לנו זמן גם לשיחה, בין 7 ל-10 דקות ולהראות את הדוגמאות הבאות.
<אייל קמינקא: אחד – אנחנו אפילו נקום ונראה, יש לנו חמש דקות לדבר הזה, אנחנו מכווצים הכל, ודבר שני אני כן הייתי רוצה שנצא מהכיתה ונראה גם ניידת פולין, על מה אנחנו מדברים, וגם פרויקט נוסף שאנחנו עושים עם סטודנטים, שוב, זה לדבר את השפה.
<אייל קמינקא: במקרה הזה זה יהיה דרך אומנות, ואתה תראה איך - - -
<אבנר שלו: טבל תשאירו כמה דקות, כי השאלה נשארה פתוחה, שאלה חשובה מאוד הרמת כאן.
<אייל קמינקא: ממש קצר.
<שרית מרקוביץ: אני רוצה לספר לך, אני אחראית על כל הנושא של הכשרת מורים בארץ ותחת המחלקה שלי יש מדור מאוד משמעותי שעוסק בציבור החרדי.
<שרית מרקוביץ: קודם כל המדור הזה קיים כבר עשר שנים.
יעקב מרגי: אבל תרשו לי בנימה אישית, אני הייתי פעמיים במסעות לפולין עם הדרכה של המדריכים שלכם.
יעקב מרגי: אני לא יודע איך אתם בוחרים אותם, השמה, לא השמה, הם יוצאים א.
יעקב מרגי: מחוברים לנושא, חיים את הנושא.
יעקב מרגי: יש הבדל שאתה לוקח מדריך והוא כמו מדריך טיולים ומסביר לך, אבל הם חיים את הנושא, ממוקדים, וזה חזר על עצמו.
יעקב מרגי: אמרתי אולי בפעם השניה אני - - -
<שרית מרקוביץ: יהיה משהו אחר.
<שרית מרקוביץ: בסדר.
<שרית מרקוביץ: אני מדברת איתך על מדור חרדי שמורכב גם מגברים וגם מנשים ששייכים לכל הפלגים שנמצאים בתוך הציבור החרדי.
<שרית מרקוביץ: יש ביקוש גדול, אנחנו עובדים עם מורות, אנחנו עובדים עם פרחי הוראה ואנחנו עובדים מלמדים, אנחנו מקיימים קורסים בכל הארץ.
<שרית מרקוביץ: ממגדל העמק, דרך בני ברק וירושלים ואלעד וכולי.
<שרית מרקוביץ: אנחנו מדברים על סדר גודל של 30 השתלמויות בשנה שהמינימום זה 700 איש שעוברים דרכנו, אני מדברת על איזה תהליך.
<שרית מרקוביץ: אני עוד לא דיברתי על ימי עיון.
<שרית מרקוביץ: אנחנו עושים כנס פעם בשנה שיש בו יום אחד למורות, יום אחד לפרחי הוראה ויום אחד למלמדים, סדר גודל של 1,000 איש, ובשנה שעברה בגלל שזה היה עשור למדור החרדי, עשינו פה כנס, הרמנו פה אוהל שהיו בו יום אחד 1,000 מורות ופרחי הוראה, ויום שני 800 מלמדים.
<שרית מרקוביץ: מגור, מבעלז, מליטאים, ממי שאתה רוצה.
<שרית מרקוביץ: זה דבר אחד.
<שרית מרקוביץ: הדבר השני שבאמת התפתחו פה חומרים.
<שרית מרקוביץ: פיתחנו חומרים, הבסיס שלנו זה ארבעה כרכים שנקראים "שנות - - - " שפותחו במיוחד עבור הציבור החרדי ומדברים בשפה הראויה.
<שרית מרקוביץ: עשינו גם תכנית דרך אגב עם "אל המעיין".
מנחם אליעזר מוזס: מי המחברת של הספר?
<שרית מרקוביץ: היה צוות של אנשים אבל אסתר ורבשטיין הייתה בצוות.
<שרית מרקוביץ: חוץ מזה כל חומר שאנחנו כותבים אנחנו מביאים את זה לחוות דעתם או של המלמדים, או של המורות, הם בודקים, זה עובר הגהות וכולי, ורק אז אנחנו מפיצים, כדי שזה יהיה מותאם.
<שרית מרקוביץ: נבנתה תכנית עם רשת "אל המעיין", תכנית לימודים יוצאת מן הכלל.
<קריאה: מעיין החינוך.
<שרית מרקוביץ: סליחה, מעיין החינוך.
<שרית מרקוביץ: השלב הבא היה שהיינו צריכים להעביר את התכנית הזאת לתוך בתי הספר, אבל בגלל היעדר תקציב היא טיפה נתקעת, התכנית קיימת.
<שרית מרקוביץ: הדבר המרכזי, אחד הדברים המעניינים זה שעשינו ניידת שתיכף נקום ואני רוצה שנאווה תציג לכם, שבאמצעותה אנחנו מגיעים לבתי ספר בכל רחבי הארץ ומעבירים את זה לתלמידים, וזה זוכה לאהדה מאוד גדולה.
<שרית מרקוביץ: בואו נעבור לשם.
<שרית מרקוביץ: (המשתתפים יוצאים מהחדר)
<נאוה וייס: זו ניידת - - - שלנו אבל בעצם - - -שאנחנו מביאים את הסיפור לבתי הספר.
<נאוה וייס: - - - מורים חרדים מגיעים, אבל תלמידים פחות, ולכן אנחנו נביא להם את הסיפור הזה.
<נאוה וייס: זה מיועד לכיתות ז'-ח'.
<נאוה וייס: הנושא הוא החיים היהודיים בגטו כאשר יש בהתחלה סרט קצר שאנחנו יצרנו אותו מעדויות שנותנות את הסיפור של הגטו, מה זה גטו, מה המצוקות של הגטו, הרעב המחלות וכולי, אחר כך התלמידים מתחלקים לארבע קבוצות כשבכל קבוצה יש דגש על נושא יהודי אחר, כמו שמירת שבת או חגים, מעגל השנה.
<נאוה וייס: תפילה, יש גם - - - הדדית ואם אתם שמים לב בכל תחנה יש לנו מתודה אחרת שיותר מעניינת את התלמידים.
<נאוה וייס: בתחנה הזאת למשל יש את התשבץ מהסוג הזה.
<נאוה וייס: אנחנו כל הזמן במתח שלא יהיה מדי משחק, אבל אנחנו צריכים שכן יהיה אטרקטיבי, שהם כן ירצו להתחבר.
<נאוה וייס: אז אם הם היו צריכים למצוא כאן איזה שהוא משפט הם היו צריכים גם לתת, כמו ששולמית אמרה, את המשמעות של המשפט הזה שהם עבדו עליו לפי העדויות שיש לנו.
<נאוה וייס: או בנושא הזה שפה יש לנו באמת תמונות, אלבומים עם תמונות מחיי הגטו עם עדויות.
<נאוה וייס: אנחנו מתאמים בין העדות לבין התמונה.
<נאוה וייס: הם צריכים למצוא תמונה, למצוא כותרת מאחת העדויות שהם בחרו.
<נאוה וייס: כל תלמיד מקבל יומן מסע - - - הם לא צריכים להראות את זה לאף אחד, זה אישי שלהם, הם ממלאים בפנים.
<נאוה וייס: הנה יש למשל את התשבץ, אותו דבר.
<נאוה וייס: התמונות האלה למשל, אנחנו שואלים אותם איזו תמונה, איזו עדות מצאה חן בעיניך, אז הם מדביקים וצריכים לכתוב איזה משפט, איזה ציטוט.
מנחם אליעזר מוזס: באיזה גילאים זה?
<נאוה וייס: ז'-ח'.
מנחם אליעזר מוזס: זהו?
<נאוה וייס: אז אנחנו עובדים עם המורים שלהם.
<נאוה וייס: יש לנו השתלמויות.
מנחם אליעזר מוזס: התלמידים האלה לא נחשפים לחומרים האלה.
<נאוה וייס: לא לזה.
<נאוה וייס: זה מתאים גם לפי התפיסה הפדגוגית,
<קריאה: כל המורים - - - לא?
<קריאה: בסוף כולם יעברו - - -
<נאוה וייס: יש עוד חומרים.
<נאוה וייס: יש חומרים אחרים לגילאי - - -
מנחם אליעזר מוזס: לא, היא מדברת על מבוגרים.
מנחם אליעזר מוזס: על כיתות ט', י', י"א, י"ב.
<נאוה וייס: זה לכיתות ה'-ו', וזה אנחנו מלמדים את המורים והם מעבירים את זה לתלמידים.
<נאוה וייס: את זה אנחנו בפועל נותנים.
<נאוה וייס: אבל את הערכה הזאת, - - -
<שרית מרקוביץ: - - -להתגברות זה עניין של - - - על החיים בבית לפני השואה, ואיך שפרצה השואה, מה קרה למשפחות, מה קרה ל- - -
מנחם אליעזר מוזס: וזה לגילאי עד ז'.
<נאוה וייס: עד ז'.
<נאוה וייס: זה נמצא מכיתה ז'.
<נאוה וייס: ואתם תראו ילדים עומדים פה, יש את השאלה מתי קוראים קריאת שמע ב- - -ופתאום אדם שואל את השאלה הזאת, בארבע בבוקר הוא צריך לעבור שם בשדה התעופה, הוא אומר "מתי אני אקרא קריאת שמע ושחרית".
<נאוה וייס: המון דברים שרלבנטיים לעולם של התלמיד בתוך התפילה, או בתוך מערכת הערכים שהוא גדל, זה מה שניסיתי להגיד.
<נאוה וייס: אנחנו מביאים את הדברים האלה פה, ואז פתאום הוא רואה שבשואה האנשים לא רק שלא עזבו את הדברים האלה, אלא המשיכו לשאול - - - בתוך העולם ה- - -
מנחם אליעזר מוזס: אני נאמתי כאן בפני מלמדים, אני זוכר - - - אז היית - - - דרישה גדולה.
<נאוה וייס: תשמע, הם יושבים ליד השולחנות האלה והם לא רוצים לקום אחר כך.
<נאוה וייס: התלמידים.
<נאוה וייס: התלמידים רוצים להמשיך להתעסק בדברים האלה, בשאלות - - - של - - - למשל, שהם באים ואומרים, בתוך העולם המתמוטט הזה איזה ערכים אנחנו יכולים לזהות שהמשיכו - - - והם מעיינים בתוך האלבומים, הם מוציאים את זה.
מנחם אליעזר מוזס: כמה - - -
<נאוה וייס: לניידת הזאת ציוותנו שני מדריכים.
<שרית מרקוביץ: לכיתה אחת, אם יש יותר כיתות - - -
<נאוה וייס: אם היה לנו יותר תקציב, - - -
מנחם אליעזר מוזס: יש לכם בעיה תקציבית למערכת שלנו?
<נאוה וייס: אני זוכרת ש- - -
<שרית מרקוביץ: אתה יודע איזה דברים ערכיים?
<שרית מרקוביץ: תלמיד כבר בכיתה ז' נחשף לשו"ת, לשאלות שאנשים שאלו ב- - -השואה.
<שרית מרקוביץ: - - - זה הסיפור האנושי, - - - מהדברים האלה.
<שרית מרקוביץ: אנחנו גם נותנים למורים אפשרות לעשות אחר כך גם פולו-אפ וגם להמשיך.
<שרית מרקוביץ: למשל, - - - שהיו קודם, לכל תחנה יש - - - שהייתה לו אמירה על הנושא של התחנה, וגם תראו, הנה, הם יכולים לקבל אליה עוד חומרים.
<שרית מרקוביץ: תחום שהילדים צריכים - - - שכל ילד מכיר, אז פתאום הוא נמצא כאן, הוא היה אחראי על כל הנושא של ה- - -בגטו ורשה, או - - - וכולי.
מנחם אליעזר מוזס: ו- - -
<נאוה וייס: והם ייתקלו ב- - - בדברים שהם נוגעים ביום יום שלהם ואז אם ייתקלו בסוגיות של אתרוג, בשופר, בלולב, וכל הדברים האלה בתקופת השואה, דברים שהוא עצמו בגטו ורשה מנסה לתת להם מענה.
<אייל קמינקא: אני רוצה לתת לכם, לעזוב את התחנה הזאת ולתת לכם עוד דוגמה.
<אבנר שלו: זה על קצה המזלג.
<אייל קמינקא: ממש על קצה המזלג.
<אורית מרגליות: אני ממחלקת הדרכות חינוכיות.
<אורית מרגליות: אני ארצה להראות שלוש דוגמאות שונות לעניין הזה.
<אורית מרגליות: עוברים אצלנו תלמידים מכל המנעד של החברה הישראלית ובכל מגזר אנחנו מנסים גם להתאים את התכנית ולבנות תכנית מתאימה לא.
<אורית מרגליות: במקרה הספציפי הזה, מה שאנחנו מדברים כאן, מדברים על חלק מהכנה למסעות לפולין, כ-7,000 בני נוער יוצאים דרך יד ושם לפולין וחלק מאוד מרכזי לקראת הנסיעה זו תכנית ההכנה, כשחלק מההכנה מתקיים בבתי הספר, כמו הניידת הזאת שאני ארחיב עליה את המילה עוד רגע, ובין אם כאן ביד ושם.
<אורית מרגליות: אחת הנקודות, העוגנים החשובים שגם הודגשו פה לפני כן, זה ה- - - של העולם היהודי שהתקיים קודם השואה.
<אורית מרגליות: הרחוב היהודי הזה שמבוסס על פוטג' מקורי מן התקופה, לנסות לבוא ולהחיות את העולם שהיה, כשהתלמידים הם פעילים בתוך הפעילות עצמה, וזה דבר שהוא מאוד משמעותי.
<אורית מרגליות: לקיים איזה שהוא שיח בלתי פורמלי וגם חוויה באמצעות רגש.
<אורית מרגליות: כלומר, רגש אבל ידע.
<אורית מרגליות: והמקום הזה שמתוך היכרות עם אנשים שחיו באותה תקופה ומהדמויות הללו – הם גם יפגשו אותם אחר כך במסע עצמו – ושיבינו שהעולם היהודי היה עולם מאוד מגוון, המקום של זהות יהודית זה הרבה מהזהות היהודית שהם פוגשים עד היום בחברה הישראלית ובכלל בחברה היהודית בעולם, כשאפשר לראות כאן בין השאר גם את השפות שהם דיברו.
<אורית מרגליות: אפשר לראות את העולם הפוליטי שהם שייכים לו, על כל המגוון שלו.
<אורית מרגליות: אפשר לראות מבחינת המעמד הכלכלי של האנשים ולהבין שאנחנו מדברים באמת, בשונה מהדימוי לפעמים שיש על החברה היהודית, אם מהמקום הדתי אם מהמקום הכלכלי, וההבדל בין מזרח למערב אירופה, ואפשר גם לראות מבחינת תרבות הפנאי של האנשים שמתקיימת באותה תקופה, כשחלק מהפעילות שהתלמידים הללו עוברים, כשהם מקבלים את אותם קורות חיים של אותן דמויות והם הופכים להיות אקטיביים בתור אותן דמויות, אבל רק לאותו פרק הזמן שעוסק בעולם שהיה, את כל המידע הם מקבלים בסופו של דבר, נאלצים לקום ולבוא ולחקור בעצמם.
<אורית מרגליות: אז הנה דוגמה לעתונות, ששוב מצוטטת מאותה תקופה.
<אורית מרגליות: יש לנו כאן תנועות נוער, חינוך, אם אנחנו מדברים על פוליטיקה ותרבות, והם מוצאים את עצמם בתוך המקום הזה, הם לא רק יושבים ושומעים והם רואים את החיבורים הישירים למערכות החינוך שהם חלק מהן עד היום.
<אורית מרגליות: זה מראה את המקום הזה של ההמשכיות וההבנייה של הזהות היהודית, שוב עוד קודם לפני שהאנשים היו קורבנות.
<אורית מרגליות: זו נקודה שהיא מאוד משמעותית בעניין הזה, כשחלק מאותה פעילות הכנה היום שנהוגה זה גם באמצעות, להשתמש במדיומים שהנוער מכיר יותר טוב כמו לדוגמה שיעורים מקוונים, שגם זו דרך לדבר בשפה שלהם, אבל להעביר להם בצורה פעילה את אותה חוויה באמצעות ידע של החומר שחשוב שהם יכירו וידעו ויתחברו, ויוציאו ממנו את הערכים המרכזיים באמת שמשיקים לחייהם, אבל גם להבנה של מה שקורה לאחר מכן.
<אורית מרגליות: זו הדוגמה הראשונה.
<אורית מרגליות: אנחנו נעבור עכשיו אולי למשהו שהוא אבן פינה גם בפעילות של המחלקה אצלנו, כל מה שקשור ליצירה.
<אורית מרגליות: אחד הדברים שאנחנו הבנו ושהוא בבסיס של התפיסה החינוכית, הוא הצורך בפעילות אינטרדיסציפלינרית.
<אורית מרגליות: כלומר יצירה אם באמצעות מוזיקה, אם באמצעות אמנות, אם באמצעות צילום וחיבור לנושאים משמעותיים לתכנים שאנחנו רוצים להעביר.
<אורית מרגליות: אנחנו נתקדם כי אני רוצה להראות לכם שלוש דוגמאות בסך הכל, זה שתי דוגמאות שהן שונות בעצם, אבל מהותיות.
<אורית מרגליות: הדבר הראשון שנוכל לראות כאן זה אחד הפרויקטים שאנחנו מקיימים עם - - - סטודנטים שעוברים תהליך, וזה אחד הדברים החשובים, תהליך של ידע ולימוד - - - של יצירה שבשיאו הם מייצרים מוצר - - - אפשר לראות את זה כאן, כלומר כל מבקר - - - ספר מסע, מה עוד שמשמשים - - - אחר כך - - - סדנאות - - - .
<אורית מרגליות: היצירה נותנת את ה- - -.
<אורית מרגליות: אפשר לראות כאן שתי - - - שצמודות יחד, הנה דוגמה אחת לסיפור של תוניס, ויש פה את העדות של - - - ומה שמאפיין את תוניס, ורק - - - את מקטעי העדות של - - - הם לא יודעים שהם מתוניס ואפשר לחשוב שהם מכל מקום אחר, ממרכז או מזרח אירופה ולבוא ולהביא את הסיפור של יהודי תוניס באופן זה, ואת סיפורם בתקופת השואה.
<אורית מרגליות: מאידך, אפשר לראות את העבודה הזאת שהיא אחת העבודות ה- - - מנסה להתמודד עם שמירת הזהות של האדם במחנות.
<אורית מרגליות: - - -
<אייל קמינקא: כשהנושא היה לחלץ תווי פניהם ולהתמודד עם הנושא של איבוד זהות, לחלץ את הזהות.
<אייל קמינקא: אנחנו כאן מחלצים את הזהות של - - - והם היו צריכים לעבור תהליך חינוכי.
<אייל קמינקא: שוב, אני מדבר על זה שהסטודנטים רצו את זה, כי זה רלבנטי, זה אמנותי.
<אייל קמינקא: במקרה הזה אלה היו סטודנטים לאמנות, אז זה מאוד רלבנטי לעשיה שלהם עכשיו והם היו באקסטזה, ממש, נכנסו לרוח של ה- - - אנחנו חייבים להראות לכם גם את ה- - - של תלמידים צעירים.
<אייל קמינקא: אלה סטודנטים.
<אורית מרגליות: במקביל אם תציץ פה לשמאל, אתה יכול לראות עבודות של בית ספר - - - בית ספר של חינוך מיוחד, אנחנו מנסים גם עם המגזר הזה, ליצור פעילות ענפה של יצירה, שבמהלכה, שהיא שיא של תהליך חינוכי שהתלמידים הללו ב- - - ובעיבוד שלהם, בתוך המקום שלהם - - - - - - אחד הפרויקטים שאנחנו עושים יחד עם רשת אורט, שבעה בתי ספר, השנה השתתפו 100 תלמידים שהולכים ומלווים אותם בתהליך - - - איך לראיין ניצולי שואה, כבשיא התהליך הם גם לומדים איך לצלם עם הטלפון בצורה מקצועית, הם מצלמים את הניצול ו- - -מתוך הראיון כולו בהקשר לנושא - - - על אותו ניצול.
<אורית מרגליות: יש שתי דוגמאות - - - אחת - - - וזה כשהיא חיה עם הדבר הזה, לעומת זאת של אסתר - - - מרומניה, שיש פה משהו גם מאוד - - - המקום שמחבר בין ניצולי השואה.
<אורית מרגליות: זו תערוכה שנמצאת כאן - - - שכל מי ששוב מבקר כאן זה עוטף אותו ומאפשר גם להיחשף לזה בצורה יותר - - -
<אבנר שלו: אני אגיד רק הערה אחת.
<אבנר שלו: אתה שאלת שאלה נוקבת חשובה ביותר, שאי אפשר להרפות ממנה.
<אבנר שלו: השאלה שעברה כחוט השני בדיון, כן, הם באים, אבל אנחנו צריכים להביא אותם למגרש, כמו שאתה קורא לו, שלנו, ולהפוך אותם למשמעותי בשבילם ולמה הם באים בסוף.
<אבנר שלו: למה הם באים.
<אבנר שלו: אז אני אומר לך שני דברים: אחד – שלאורך הדרך היו הרבה מאוד הצעות.
<אבנר שלו: אין חובה לבוא ללמוד ביד ושם.
<אבנר שלו: אין חובה.
<אבנר שלו: והיו כמה וכמה חברי כנסת שהציעו לחוקק שתהיה חובה לבוא ליד ושם.
<אבנר שלו: אני לא התלהבתי מהעניין, אפילו בלמתי אותו ואמרתי "חברים, אם נהיה טובים ואם נענה לצורך, הם יבואו.
<אבנר שלו: אם זה יהיה חובה, - - -, אני פוחד מהעניין הזה, וחס וחלילה שנגיע יום אחד למצב הזה.
<אבנר שלו: הוא מצב מפחיד, אתם יודעים את זה.
<אבנר שלו: היום זה דבר וולונטרי, ואנחנו היום מגיעים לחלק ענק מתלמידי התיכון וכיתות י"א, קצת י"ב אבל בעיקר י"א.
<אבנר שלו: הייתי אומר 70,000 פחות או יותר.
<אבנר שלו: אתה תראה מי רלבנטי במחזור, אז אנחנו בעצם מקבלים חלק גדול מהאוכלוסייה שבאה מעצמה, כהרגשה של צורך.
<אבנר שלו: את כל המחקר שעומד לרשותנו עד היום אומר שמורים מנהלים וגם תלמידים רוצים ללמוד עוד, אומרים שחסר זמן, רוצים לעסוק בנושא הזה.
<אבנר שלו: אלה עובדות.
<אבנר שלו: אין לנו מחקרים מספיק טובים מה מניע אותם, זאת אומרת למה הם אומרים את מה שאומרים.
<אבנר שלו: אבל יש לנו מחקרים מצוינים שמראים שזה המצב, מצב שמדהים אותנו.
<אבנר שלו: זאת אומרת מעל 90% אומרים "צריך עוד זמן, אנחנו רוצים עוד לעסוק בנושא" וכך הלאה וכך הלאה, אלה דברים מאוד משמעותיים.
<אבנר שלו: גם בלמידה המשמעותית שנכנסת היום למשרד.
<אבנר שלו: בסך הכל נענים, נכון?
<אבנר שלו: לצורך, אנחנו רק צריכים לעמוד על המשמר שיהיה גם ידע, לא רק הממד החווייתי והירידה לעומק לגבי דברים מצומצמים.
<אבנר שלו: אלה הדברים - - -.
<אבנר שלו: אתה שואל אותי מה ההסברים, אז יש מגוון של הסברים.
<אבנר שלו: אני חושב שיש שני הסברים שאי אפשר שלא לדבר עליהם.
<אבנר שלו: אחד – אני לא יודע להסביר איך זה, אבל ילד יהודי בכל הגוונים, בכל צורות הגידול, בתי הגידול כאן בארץ, מרגיש שזה עניין מאוד יהודי ושהוא לא יכול להימלט ממנו.
<אבנר שלו: אלה העובדות.
<אבנר שלו: הם מרגישים שזה עניין יהודי שהוא חלק ממשהו שהם מחוברים אליו.
<אבנר שלו: דבר שני, בעיני, ואמרתי את זה קודם, העיסוק בנושא הזה מרגיש תחושה מחברת את כל החלקים של החברה הישראלית.
<אבנר שלו: זו הרגשה חשובה, זה צורך חשוב מאוד של אנשים צעירים, להתחבר ולא להתפצל.
<אבנר שלו: יש לנו מספיק כוחות מפצלים, יש לנו מספיק כוחות מבדלים היום שהולכים ומתעצמים לצערי.
<אבנר שלו: הם מרגישים נגד זה, ולכן זה אחד ההסברים שלי למה זה כל כך חשוב להם ומעניין אותם.
<אבנר שלו: כמובן שהדבר השלישי, שזה חלק אינטגרלי מהחוויה היהודית היום ואם אנחנו רוצים להתכונן לעתיד, ועל זה כאן הכבירו מילים, אנחנו צריכים להוציא סוגיות מאוד אופייניות לעולם היהודי, שהן גם דילמות, ולראות איך עיבדו אותן ולמה הן יכולות להיות בעלות משמעות ולעזור להם להדריך את עצמם בבניית הזהות שלהם, שזה גורם מכריע.
<אבנר שלו: אלה ההסברים שהם עדיין בגדר עובדה.
<אבנר שלו: האם בעוד חמש שנים זה יהיה ככה, בעוד עשר שנים?
<אבנר שלו: אני לא יכול להבטיח לך אם לא נלך בכיוון, כי יש כוחות, אתה שאלת קודם ואני עניתי לך בגילוי לב, יש כוחות שרוצים למשוך החוצה.
<אבנר שלו: הם בשוליים של השוליים היום, אני לא יודע איפה הם יהיו בעוד עשר שנים.
<אבנר שלו: תלוי מה החברה הישראלית תעשה, תלוי איך נלמד באוניברסיטאות את מורי המורים, את החוקרים.
<אבנר שלו: תלוי מה הפובליציסטיקה תעשה.
<אבנר שלו: אתה מבין?
<אבנר שלו: אם כותב לי יהודי כמו דני ברנבוים שהוא עילוי מבחינה מוזיקלית, כולנו יודעים.
<אבנר שלו: אם הוא כותב ב"הארץ" לפני יומיים-שלושה שאם לא הייתה שואה לא הייתה קמה מדינת ישראל, כי ככה הוא חושב, וזאת ההשקפה הפלשתינית, הערבית, לא שלנו, היא חסרת דיוק, היא כמעט שקרית מבחינה היסטורית.
<אבנר שלו: אבל הוא אומר "אם לא הייתה שואה לא הייתה מדינת ישראל, לא הייתה הנכבה.