GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דודו מלכא: התפתחות הענף זה אומר מה אנחנו עושים מגיל 10-11 עד גיל 15, שזה השלב הקריטי, שבו אנחנו רוצים לכוון את הספורטאים ולתת להם את מה שאמר איציק בן מלך, ממה שהספקתי לשמוע, אני מניח שהוא הרחיב בנושא הזה, שהשלב הזה זה גיל מאוד משמעותי ולא לעשות בו טעויות.
<דודו מלכא: כלומר, ככל שאנחנו נבנה את הספורטאי נכון סביר להניח שהפירות יהיו טובים יותר בהמשך.
מירב בן ארי: התכנית כרגע היא תכנית ממש חדשה שאתם עובדים עליה במשרד הספורט כדי לטפח את אותם ספורטאים כבר מגיל צעיר ואז ללוות אותם ולתת להם - - -
<דודו מלכא: אני רוצה להוסיף עוד משהו.
<דודו מלכא: אנחנו סיימנו זה עתה, ממש בחודש האחרון, לקבוע את אמות המידה לקליטת ספורטאים לאקדמיה בווינגייט.
<דודו מלכא: היום בווינגייט באקדמיה יש כ-200 ספורטאים, ועד לשנה הזו מי שקבעו מי נכנס לאקדמיה היו המאמנים של אותם אנשים.
<דודו מלכא: קבענו איזשהם סטנדרטים, גם אובייקטיביים וגם סובייקטיביים, כי בספורט, העין של המאמן היא מאוד משמעותית.
<דודו מלכא: כל מי שירצה להיקלט לאקדמיה מעתה ואילך יצטרך להגיע לסדנה של יומיים.
<דודו מלכא: בסדנה הזו אנחנו נבחן אותם היטב כדי לדעת שבאמת המצוינים ביותר נקלטים.
<דודו מלכא: אנחנו הלכנו, אני קורא לזה שיטה אנגלית, באנגליה, לפני האולימפיאדה בלונדון, כשהם רצו לבדוק מי מהחותרות, אני מדגיש, יכולה להתאים, לעסוק בחתירה, הם פרסמו מודעה בעיתון עם נתונים מסוימים של מי שמתאימה, שלא כולן יבואו אלא מי שעונה ומי שהגיע לבחינות האלו הוא התקבל, ועובדה שהן אפילו הצליחו להגיע למדליות.
<דודו מלכא: עד כדי כך.
<דודו מלכא: מה שאנחנו רוצים לעשות באקדמיה הוא דומה.
<דודו מלכא: אנחנו מנסים ביומיים האלה לפרסם מודעה, כי יכול מאוד להיות שיש ספורטאים, במיוחד בפריפריה, שלא נחשפו לאגודות, שלא נמצאים תחת עיניו של האיגוד ויכולים להתאים.
<דודו מלכא: אנחנו יודעים שזה יהיה אחוז קטן, אבל בכל זאת, לתת אופציה לאחרים.
מירב בן ארי: אתה רוצה להוסיף משהו?
<עופר בוסתן: הערה קטנה.
<עופר בוסתן: נבחר מפמ"ר חדש לחינוך גופני.
מירב בן ארי: כן, הוא תיכף ידבר, הוא הבא.
<עופר בוסתן: למערכת החינוך יש משמעות גדולה בשיתוף פעולה מול משרד הספורט בנושא של איתור.
<עופר בוסתן: שיתוף הפעולה שמתהווה ויהיה גם עתידי מצביע על זה שבפעולה משותפת של גיא ושלי, שאנחנו גם חברים מהעבר, של מינהל הספורט עם האגף לפיתוח חינוך גופני, באמצעות שיתוף הפעולה נגיע ליותר ויותר פעולות של איתור.
<עופר בוסתן: אני מברך אותו על בחירתו ואני מקווה שהשת"פ יהיה מוצלח.
מירב בן ארי: ניצן ממרכז המועצה הלאומית לספורט.
מירב בן ארי: אחרי זה תצטרף לשולחן ואז אני אתן לך זכות דיבור.
מירב בן ארי: אנחנו נעבור לגיא דגן, המפמ"ר.
מירב בן ארי: ברכות, כמובן, אני כבר בירכתי אותך בוועדת החינוך הקודמת.
מירב בן ארי: התייחסות שלך לנושא של איתור ספורטאים צעירים בגיל הצעיר.
<גיא דגן: אני קודם כל אני אנצל את ההזדמנות לברך את חברי עופר על בחירתו.
<גיא דגן: אני באמת מסכים עם כך שכל ילדי ישראל נמצאים בתוך בתי הספר ואין ספק ששיתוף הפעולה, ככל שיהיה טוב יותר ונרחיב את הפעילויות הקיימות, אנחנו נוכל להגיע לאיתור בצורה יותר מדויקת ויותר מקיפה.
מירב בן ארי: תסביר לי, איך בעצם, פרקטית, המורה לספורט, שפוגש את אותו ילד בן 11, 12 יכול להבין שיש לו כישרון ומה הוא עושה עם זה.
מירב בן ארי: אתה יודע, זה מעניין אותי פרקטית.
<גיא דגן: אני אציג את זה גם כן, אבל אני רוצה קודם כל לספר על דברים שקיימים כיום במערכת.
<גיא דגן: יש מספר תכניות שאנחנו מקיימים וכמובן שהרחבת ההיקפים יכולה מאוד לתרום.
<גיא דגן: יש תכנית אחת שמבוססת על הוצאת הילדים מחוץ לבית הספר, קוראים לזה מעגלי איתור.
<גיא דגן: באמצעות התאחדות הספורט לבתי הספר, שזה הגורם שמקשר בין הפעילות של משרד החינוך למשרד הספורט, אנחנו מדברים בעצם על הוצאת תלמידים בצורה מאורגנת לאולמות מרכזיים, לסוג של הפנינג ספורטיבי.
<גיא דגן: באותו אולם יש מאתרים.
<גיא דגן: הילדים נמצאים בתחנות של פעילות, אלה בדרך כלל מאתרים מענפי הספורט שרוצים לפתח אותם באותה רשות מקומית שמקיימת את הפעילות.
<גיא דגן: שם המאתרים מסתכלים על הילדים, על כל ילד יש מספר, זה תואם לרשימה שנמצאת אצל המאתר, הם מאתרים את הילדים.
<גיא דגן: בסוף היום מזמינים את כולם לפעילות.
<גיא דגן: אלה שמאותרים לספורט הישגי ומקצועי מוזמנים לספורט תחרותי וכל השאר מוזמנים לפעילות עממית, כדי גם להגדיל את מספר הילדים שיעסקו בפעילות גופנית.
<גיא דגן: זה לגבי הוצאת הילדים מחוץ לבית הספר.
<גיא דגן: פעילות נוספת זה בתוך בתי הספר, אנחנו קוראים לזה הפסקות פעילוֹת לאיתור, אבל בעצם ההפסקה מחליפה את השיעור, כי אנחנו מאריכים את זמן ההפסקה למשך שיעור שלם.
<גיא דגן: אוספים כיתות, שוב, לפעילות ספורטיבית בתחנות פעילות ועושים את האיתור, כשהמורים לחינוך גופני הם אלה שמארגנים את היום, הם אחראים על היום, יחד עם התאחדות הספורט לבתי הספר וצוות שמגיע ומבצעים את זה בשיתוף פעולה.
<גיא דגן: השיתוף פעולה מתבצע יחד עם "אתנה", כשבעצם חלק גדול מהמשאבים הוא משאבים לקידום ספורט בנות, ילדות ונשים בעתיד.
<גיא דגן: את זה אנחנו מבצעים בתוך בתי הספר.
<גיא דגן: מעבר לכך, יש כיתות ספורט בתוך סביבות 50-60 חטיבות ביניים.
<גיא דגן: בכל כיתת ספורט, שמתחילה מכיתה ז', מאתרים את הילדים בבית הספר היסודי, או מקיימים כבר פעילויות של בניית תשתית לקראת כיתות הספורט, זה תלוי איך זה עובד בכל רשות.
<גיא דגן: מאתרים את הילדים לקראת לימוד בכיתת ספורט שהכיתה היא כולה כיתה של ספורטאים ובעצם הכיתה עצמה נותנת מענה נוסף ומעטפת לזה שהתלמיד הוא ספורטאי אחר הצהרים בענף ספורט כזה או אחר.
<גיא דגן: זה יכול להיות במסגרת איגוד או במסגרת התאחדות הספורט לבתי הספר.
<גיא דגן: לגבי המורים לחינוך גופני, זה משתנה, אבל המורים לחינוך גופני מסוגלים לראות בשיעורי החינוך הגופני ילדים שמתאימים לספורט.
<גיא דגן: ברגע שיש להם את התכנית של הפעילות של אחר הצהרים הם מכוונים אותם.
<גיא דגן: הם פונים לתלמיד ומפנים אותו לפעילות שקיימת באותה רשות מקומית בשעות אחר הצהרים.
<גיא דגן: זה אחד הנושאים שצריך למסד אותו בצורה יותר טובה.
מירב בן ארי: זה לא עונה לי.
מירב בן ארי: עכשיו אני מורה לספורט, אני רואה ספורטאית מצוינת.
<גיא דגן: את מורה לחינוך גופני שמזהה?
מירב בן ארי: כן, מה היא עושה?
<גיא דגן: את פשוט קוראת לתלמידה ומכוונת אותה לפעילות בענף הספורט שנראה לך, שהיא יכולה להתאים לו, בשעות אחר הצהרים.
<גיא דגן: עצם העובדה שאת ניגשת אליה ואומרת לה שהיא בעלת יכולות ופוטנציאל וכך הלאה, קודם כל זה גורם לילדה לחשוב על זה בצורה יותר רצינית ואת מפנה אותה למאמן כזה או אחר.
<גיא דגן: כשאמרתי שצריך למסד את זה יותר אני מתכוון בשני אופנים.
<גיא דגן: אופן אחד זה בהכשרת המורים לחינוך גופני.
<גיא דגן: לפי דעתי צריך בהכשרת המורים לחינוך גופני לקיים תכנית, להכשיר אותם במכללות לחינוך גופני כקורס לאיתור והכוונת תכנית לספורט.
<גיא דגן: זה יכול להיות במכללות בשלב האיתור וגם עם מורים פעילים בתוך המערכת, בהשתלמויות שהם מבצעים אחר הצהרים.
<גיא דגן: ולמסד את זה מול הרשויות המקומיות, הפעילות שקיימת ברשות המקומית, שהמורה לחינוך גופני ספורט יידע אילו ענפי ספורט ואיפה מתקיימת כל פעילות בשעות אחר הצהרים ובצורה כזו גם תהיה לו את המודעות וגם את הידע באיתור, ידע טוב יותר.
<גיא דגן: זה לא שאין למורים, הם גם מאמנים והם בעלי הידע המקצועי, אבל קורס כזה יכול לכוון אותם קצת יותר ולהפנות אותם לפעילות של אחר הצהרים, כי כל הילדים בסופו של דבר נמצאים בשיעורי חינוך גופני ולכן הם ייחשפו, בצורה הזאת אפשר לחשוף את כולם לפעילות של אחר הצהרים.
מירב בן ארי: אני אגיד לך למה אני מתמקדת בנקודה הזו, כי אם יש תלמיד שהוא טוב מאוד בלימודי הכימיה והמדעים אז אפשר לשלוח אותו לאולימפיאדה שמשרד החינוך עושה על מדעים וכימיה ואני תוהה אם אותה ילדה או ילד, שאנחנו רואים שהוא בכושר גופני מצוין, עזוב את העניין הקל של "לך עכשיו למכבי נתניה צעירים ותירשם לחוג כדורגל", אלא מה שעדיין מטריד אותי ונראה לי שהיום אנחנו במדינה עדיין לא שם, זה שאין לנו מסגרות.
מירב בן ארי: אם אותם אימא או אבא, המורה אומר להם, "יש לכם פה כשרון מאוד מיוחד בבית", תכלס, לפי דעתי, ותתקנו אותי, הם צריכים ללכת למקום פרטי, לחוג, שימנף אותו, שימנף אותו כגודוקא, כלוחם טאיקוונדו, למשל.
מירב בן ארי: זה נראה לי כך היום, אלא אם כן אתה אומר לי, "מירב, היום במסגרת מדינת ישראל אנחנו יכולים לקחת".
מירב בן ארי: יכול להיות שזו התכנית החדשה שדודו הציג ועופר דיבר על זה, יכול להיות שתהיה להורים ולמורים לחינוך גופני מסגרת של המדינה, אבל היום, כשיש לך ספורטאי מצטיין בבית, לדעתי, ותקן אותי אם אני טועה, האימא והאבא, עדיף להם שייקחו אותו למסגרת פרטית ששם הוא או היא same-same, לא משנה לי, יוכלו להתאמן.
מירב בן ארי: אלא אם כן אתה אומר לי, "מירב, אנחנו עובדים על משהו עכשיו חדשני שישנה את האופציה הזו להורים".
מירב בן ארי: נאמר כאן משהו באופן מאוד יפה במצגת, שהילדים מהפריפריה, פריפריה חברתית או גיאוגרפית, לא משנה, הם ילדים שהם בכושר יותר טובף ואז אני אומרת, רגע, אולי להורים שלהם יהיה קצת קשה לממן עכשיו חוג ג'ודו ארבע פעמים בשבוע.
מירב בן ארי: בקיצור, זה מתחבר לי.
מירב בן ארי: תאיר את עיניי אם טעיתי כאן בהנחות שלי.
<עופר בוסתן: לא טעית בכל.
<עופר בוסתן: כמובן שהחוגים הפרטיים הם חוגים פרטיים, אבל הפרויקט שדיברנו עליו בזמנו, "פרחי הספורט", הוא אמור לספק תשובה בדיוק למה שאמרת.
<עופר בוסתן: רובו מתנהל בפריפריה, הקבוצות שנרשמו הן נרשמות באזורי הפריפריה, המטרה הייתה להוזיל את מחיר העלות של החוג, כשכמות הקבוצות החדשות שנרשמו בפריפריה היא גדולה.
מירב בן ארי: איזה ענפי ספורט זה?
<עופר בוסתן: זה עשרה ענפים פלוס שניים.
<עופר בוסתן: זה כמעט בכל הענפים שרוצים ויש לנו גם אפשרות לחריגים.
<עופר בוסתן: היעד שקבענו לעצמנו זה להגיע ל-50,000 ספורטאים בעוד חמש שנים, אבל בכל מקרה נכנסים, עם הצטרפות הכדורגל, כ-10,000 משתתפים חדשים וזה נותן תשובה לחוגים.
<עופר בוסתן: אנחנו מצפים, באמצעות הפרויקט הזה וההתפתחויות שלו, גם לבצע בתוך זה את האיתור, כי במסה כזו גדולה של חוגים חדשים וספורטאים חדשים שמצטרפים לפעילות שהיא מסובסדת, גם בעקבות התכנית החדשה - - -
מירב בן ארי: בכמה רשויות יש "פרחי ספורט", עופר?
<משה קונינסקי: 191.
מירב בן ארי: זה ברשויות בארץ ואז זה מונגש יותר.
מירב בן ארי: האם מאמני הספורט מכירים את התכנית?
<עופר בוסתן: כולם.
<עופר בוסתן: האיגודים הרשויות והילדים והיום גם ההורים שלהם, כי זה במסגרת "פרחי הספורט" ויש לנו - - -
מירב בן ארי: גם חשיפה להורים.
<עופר בוסתן: לא, במארז להעשרה יש גם שיחות להורים.
<עופר בוסתן: היום אנחנו יודעים שלהורים יש משמעות גדולה בליווי הספורטאי.
<עופר בוסתן: הפרויקט פועל כבר שנתיים, זו השנה השלישית.
<דודו מלכא: אני אחדד את מה שעופר אמר.
<דודו מלכא: מה שחשוב הוא ש-70% אחוז מהקבוצות הן בפריפריה.
<דודו מלכא: זה אחוז יפה מאוד וגם ידוע שהרשויות החזקות לא תמיד יצטרפו ל"פרחים" כי הן מעדיפות להמשיך - - -
מירב בן ארי: הרשויות שמות כסף על הפרויקט שלכם?
<דודו מלכא: ודאי.
<דודו מלכא: הפרויקט בנוי בצורה כזו שאנחנו מסבסדים כל קבוצה בכ-30,000 - - -
<דודו מלכא: אנחנו זה המשרד והרשות המקומית בדרך כלל מוסיפה עוד כ-20,000, בין אם מגבייה או בין אם מעצמה.
<דודו מלכא: המתקן אמור להינתן, זה בתקנות, חינם, זאת אומרת שזה כבר שווה כסף משמעותי.
<דודו מלכא: עוד דבר אחד להדגיש, מעבר לענפים המועדפים זו שנה ראשונה שפתחנו את זה לכלל הענפים.
<דודו מלכא: זאת אומרת לא רק ל-12 ענפים אלא גם לענפים אחרים.
<דודו מלכא: לאט לאט זה מתחיל להתפתח, אבל זה הכיוון.
<דודו מלכא: אני מדגיש את מה שעופר אמר, יהיה לנו קל יותר לאתר כי בסופו של דבר, גם כשבוחנים מצוינות, לא מחפשים מחט בערימה של שחת, אלא אנחנו רוצים למצוא את אלה שמעוניינים להיות בספורט.
<דודו מלכא: היום, יחד עם הכדורגל, אנחנו כבר הגענו למספרים של 15,000, 16,000 שנמצאים בתוך הפרויקט, שזה הרבה.
מירב בן ארי: תודה רבה על ההבהרה הזו.
מירב בן ארי: אנחנו נעבור למכון וינגייט, אמוץ, אתה רוצה להתחיל?
מירב בן ארי: רוני, אני הסתכלתי על המצגת שלך, אני ראיתי קצת היסחפות שם, כן?
מירב בן ארי: במספר השקפים.
מירב בן ארי: יש לך גג חמש דקות אז תמקד היכן שחשוב.
מירב בן ארי: אתה כבר חבר ותיק בוועדת החינוך.
מירב בן ארי: אתה יודע.
<רוני לידור: שני שקפים בלבד.
<גיא דגן: אני רק רוצה לומר שנמצא פה גם מנהל היחידה לספורטאים צעירים מצטיינים, יורם כהן, לא יודע אם הוא רשום אצלך, יש לו מה לומר בעניין הזה.
מירב בן ארי: רשום ונגיע אליו גם.
מירב בן ארי: כן, אמוץ, בבקשה.
<אמוץ בכר: אני ממכון וינגייט.
<אמוץ בכר: אני רוצה להגיד כמה דברים ממקום של, שלא ייתפס כאיזושהי ביקורת על האנשים שעוסקים היום בתחומים האלה, ואני מרשה לעצמי גם להגיד שאני אהיה סוג של newcomer בשלוש השנים האחרונות אני אמנם בתחום הספורט, אבל מה שאני הולך להגיד אלה דברים שהם קצת ברמה אחרת ממה שנאמר עד עכשיו.
<אמוץ בכר: אני חושב שמה שאני מזהה זה שיש הרבה מאוד רצון טוב והרבה מאוד פרויקטים.
<אמוץ בכר: הרבה מאוד כסף שמושקע יחסית, בכל מיני דברים שהם לא חלק מאיזושהי ראייה אחת כוללת או איזושהי מדיניות אחת כוללת לטיפול בפירמידת הספורט ההישגי.
<אמוץ בכר: יש הרבה מאוד גורמים שמעורבים ואין אסטרטגיה ברורה שמאחדת את כל הגורמים האלה תחת איזושהי מטרה אחת ברורה.
<אמוץ בכר: הרבה פעמים יש יותר מדי גופים, יש הרבה מדי גופים, שאין קווים ברורים בין רמת האחריות שלהם בתוך כל הסיסטמה הזו ואז נוצר מצב שאנחנו משקיעים הרבה אנרגיה ולא כחלק מאיזשהו קו אחד, שמתחיל מגיל שש או מגיל שבע של הילדים האלה, עד לרמה שמגיעים הספורטאים האלה לבגרות או לבגרות הספורטיבית שלהם.
<אמוץ בכר: יש לא מעט גופים ואנחנו לא דיברנו בכלל על האיגודים פה, אולי תיכף נדבר.
<אמוץ בכר: לאיגודים יש תפקיד, זה לא נאמר פה בכלל וצריך לראות איך האיגודים נכנסים לפה.
<אמוץ בכר: אני רואה בעיה באיך האיגודים לוקחים את האחריות שלהם בתוך הסיפור הזה.
<אמוץ בכר: הרבה מאוד איגודים צריכים להיות מעורבים.
<אמוץ בכר: היום, במבנה הספורט בישראל, לאיגוד יש תפקיד מאוד מאוד משמעותי.
<אמוץ בכר: אנחנו יכולים לעשות הרבה מאוד פרויקטים יפים מאוד שהם חוצים, שהם רוחביים, ברמת המשרד או ברמת המדינה, אבל האיגוד, בסופו של דבר, אם הוא לא ייקח את הדבר הזה, כי הוא היום הבסיס לכל הסיפור הזה והאיגוד צריך להוביל.
<אמוץ בכר: אני חושב שהנושא הזה של האיגוד ואיך הוא מעורב בתוך העניין הזה הוא מאוד קריטי וצריך להתייחס אליו.
<אמוץ בכר: אני רואה עוד בעיה אחת מאוד משמעותית והיא נושא תרבות הספורט בישראל, שמשם זה מתחיל ולא דובר עד עכשיו.
<אמוץ בכר: תרבות הספורט בישראל, של ילד בגיל 7, שכמה שעות הוא עוסק בספורט, וראינו פה היום ילדי פריפריה, ראינו את הנתון לגבי ילדי פריפריה, כמה שעות להם יש, זה מתחיל לדמות למה שצריך להיות.
<אמוץ בכר: אם ילד עוסק בספורט, ילד בגיל שש, שבע, שעה וחצי בשבוע במסגרת בית הספר שלו וגם שם ההתעסקות היא מאוד חד צדדית או חדגונית, הוא לא יכול לרכוש את המיומנויות הנדרשות, כדי שאפשר יהיה לראות לאן אפשר לנתב אותו בעתיד.
<אמוץ בכר: הראייה צריכה להיות הרבה יותר הוליסטית, צריך לייצר פה איזושהי אסטרטגיה שמגבשת בסופו של דבר את כל הגופים, התאחדות בתי הספר, איגודים, מכון וינגייט, מה התפקיד של כל אחד בתוך הסיפור הזה, בתוך כל הפירמידה הזו, ולייצר חזית אחת שכולם מבינים בה לאן רוצים ללכת וכל אחד יודע מה הוא צריך לעשות כדי להביא את זה לשם.
<אמוץ בכר: היום אני מזהה הרבה מאוד גופים שמתעסקים בתוך כל הדברים האלה לא מתוך קו אחד אחיד, שמייצר את המגמה או את הקו או את האסטרטגיה שלנו בתחומים בהם.
יואל רזבוזוב: תודה, כבוד היושבת ראש, אני מברך על הדיון, אני מצטער על האיחור.
יואל רזבוזוב: יש פה הרבה חברים.
יואל רזבוזוב: אני דווקא כן חושב שיש כאן את הפורום הנכון, כדי בסוף לחבר משהו ולצאת עם תוצאות.
יואל רזבוזוב: כמובן שזה לא בדיון אחד, צריך הרבה דיונים.
יואל רזבוזוב: כדי להרכיב את הפאזל, יש פה את כל הגופים הנכונים בשביל שאנחנו נגיע לתוצאות.
יואל רזבוזוב: עכשיו צריך לוותר על אגו, יש פה עניין של אינטרסים, יש פה הרבה עניינים.
יואל רזבוזוב: אני חושב שדווקא כאן אנחנו מהכנסת יכולים לנווט ולעשות משהו, כי בסופו של דבר ישנו כסף.
יואל רזבוזוב: אולי לא תמיד מספיק, אבל יש הרבה גופים, יש הרבה עניינים, הרבה אינטרסים ואני בקי באינטרסים של הספורט הישראלי, של כל הגופים.
יואל רזבוזוב: בסוף צריך להיות אינטרס לאומי, אלה הילדים שלנו וזה דור העתיד שלנו בספורט, אם זה ספורט עממי ואם זה ספורט הישגי.
יואל רזבוזוב: אני דווקא כאן בא לשמוע כי יש פה באמת הרבה גופים, כל הגופים הרלוונטיים, וכל אחד יכול להראות ולייצג את האג'נדה שלו ובסוף צריך לעשות את החיבור הנכון בין כולם, זה הדבר החשוב.
מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת יואל רזבוזוב.
מירב בן ארי: בבקשה, רוני, נראה את המצגת שהכנת.
<רוני לידור: פרופ' רוני לידור, המכללה האקדמית בווינגייט.
<רוני לידור: גם אני מאוד מברך על הדיון הזה, בעיקר מההיבט האקדמי, כי יש הרבה מאוד מחקר, לאו דווקא ישראלי, על הנושא של טיפוח ראשוני בספורט.
מירב בן ארי: אני רוצה רק להגיד שהזמנו לכאן ארבעה ספורטאים מצטיינים ואם הם פה, אני מצטערת שאני לא מזהה, אבל תשבו בשולחן, יש את ישי עוליאל, נטע לביא, אבישג סמברג וגב סלע.
מירב בן ארי: אבישג כאן?
<קריאה: נטע לביא פה.
מירב בן ארי: בואי, שבי לשולחן.
מירב בן ארי: את יודעת, מגיע לך.
מירב בן ארי: אם אתם מזהים אז תגידו להם שיישבו לשולחן.
מירב בן ארי: רבקה, בואי, בבקשה.
<רוני לידור: אני אעלה כמה נקודות שלפחות הספרות והמחקר מציגים בהיבט הזה.
<רוני לידור: ראשית, אני רוצה לציין ממש בקצרה שלושה פרדוקסים.
<רוני לידור: הפרדוקס הראשון, וראינו את זה גם במצגת של איציק, זה שהיום יש לנו עדויות רפואיות ביולוגיות שילד יכול להתחיל לעסוק בספורט בגיל צעיר מאוד.
<רוני לידור: אפשר להתחיל לעסוק בספורט במרבית הענפים בסביבות גיל 8.
<רוני לידור: השאלה היא אם הילד צריך להתחיל לעסוק בספורט בגיל כל כך צעיר, כי אנחנו יודעים, אל"ף, שקריירת הספורט הולכת ומתארכת, ובי"ת, שאנחנו לא בטוחים שבגיל הזה אנחנו יכולים לזהות כישרון.
<רוני לידור: כולכם מדברים על המונח שנקרא כישרון בספורט, אני חושב שאי אפשר להגדיר מה זה כישרון בספורט, אין לנו את הכלים להגדיר מה זה כישרון בספורט ויותר מזה, אין לנו כלים שאנחנו יכולים לנבא אתם את היכולת העתידית של הילד בגיל 7,8, גם אם עינו של המאמן היא עין טובה.
<רוני לידור: זה פרדוקס אחד.
<רוני לידור: פרדוקס שני, שאני חושב שאסור להתעלם ממנו בדיון מהסוג הזה, הוא הפרדוקס של נשירה של ילדים מהעיסוק בספורט.
<רוני לידור: הרבה מאוד ילדים נענים לאתגר ומצטרפים לתכניות ספורט.
<רוני לידור: תוך פרק זמן קצר כ-60% מהם פורשים, כולל במדינת ישראל.
<רוני לידור: נשאלת השאלה מדוע.
<רוני לידור: כששואלים ילדים צעירים מדוע הם נושרים מהספורט הסיבה העיקרית והראשונה שהם מדרגים זה שהם פשוט לא נהנים מהעיסוק בספורט.
<רוני לידור: כולנו חושבים, ואיציק הציג במצגת האחרונה שלו, שהספורט תורם לערכים, ספורט תורם לבריאות, ספורט תורם לשלום וכשאתה שואל ילד, "למה הפסקת לעשות ספורט?
<רוני לידור: : הוא אומר, "אני לא נהנה.
<רוני לידור: המאמן לא סופר אותי, המאמן צועק עליי, המאמן מתאכזר אליי" וכדומה.
<רוני לידור: זאת אומרת אם אנחנו רוצים שילדים ובמירכאות גם מוכשרים ימשיכו לעסוק בספורט, אז מן הראוי לפחות בהתחלה שנגרום להם ליהנות יותר.
<רוני לידור: הפרדוקס האחרון הוא פרדוקס ישראלי.
<רוני לידור: אני מסכים עם אמוץ שיש יותר מדי גורמים מעורבים בתהליך הזה ויואל, זה עלה גם בדיון שאתה העלית אותו, כשהעלית את הנקודה הזו בדיון על הוספת השעה השלישית לחינוך גופני, חסר במדינת ישראל מחקר מעקב אחר תכניות שמטרתן לתרום לטיפוח כישרונות צעירים.
<רוני לידור: אין מחקר מסודר בישראל, יש מחקר על נושאים מסוימים.
<רוני לידור: הנקודה השנייה שאני רוצה לדווח עליה זה חמישה היבטים שאני חושב שאנחנו צריכים להתמקד בהם כשאנחנו מדברים על איתור וטיפוח ראשוני.
<רוני לידור: האחד זה מונח שנקרא אימון מכוון מטרה.
<רוני לידור: לא אלאה אתכם כרגע מהו האימון הזה, אבל האימון הזה מתקשר לאימון מסודר בתקופה של 10 עד 12 שנים.
<רוני לידור: כדי לטפח כשרון בכל תחום דעת, ספורט, מוזיקה, אמנות, מדע וכו', צריך לאפשר לאדם להתפתח 10 שנים.
<רוני לידור: במדינת ישראל אין תכנון לטווח ארוך, בטח לא בספורט וגם לא בתחומים אחרים, לצערי.
<רוני לידור: לכן, אם אנחנו לא נתחיל לעבוד במונחים של תכנון לטווח ארוך, לא נצליח לעולם למצות את הפוטנציאל שקיים, סביר להניח, במדינת ישראל והוא הרבה יותר גדול ממה שהוא נראה כרגע.
<רוני לידור: נקודה נוספת שאנחנו כמעט ולא נותנים את הדעת עליה זה הגיל היחסי של הספורטאי.
<רוני לידור: ילדים יכולים להיוולד בחודש ינואר ויכולים להיוולד בחודש דצמבר בשנת הלידה שלהם.
<רוני לידור: כל אותם ילדים שנולדים ברבעונים מאוחרים בשנת הלידה שלהם הם בדרך כלל חלשים יותר גופנית, חווים פחות הצלחה בספורט ופורשים.
<רוני לידור: לפעמים דווקא הילדים האלה הם המוכשרים ביותר טכנית או מבחינת עושר התנועה שלהם.
<רוני לידור: לכן אנחנו צריכים למצוא את הדרך במדינת ישראל, כמו במדינות אחרות שנעשים בהן ניסיונות, לשמור על הילדים האלה.
<רוני לידור: כרגע, יגיד לכם דודו, הוא מכיר את כל מבנה הליגות לא פחות טוב ממני, בדרך כלל ילד משחק עם השנתון שלו ושנתון אחד למעלה או שנתון אחד למטה.
<רוני לידור: זאת אומרת, אנחנו משבצים ילדים לקבוצות ספורט כאשר הם מתמודדים עם ילדים שלפעמים מבוגרים מהם בשנתיים.
<רוני לידור: דבר נוסף שצריך להביא בחשבון זה שלא בכל מקום אפשר לטפח ספורט.
<רוני לידור: יש היום עשרות רבות של מחקרים, גם על ספורטאים ישראלים, גם על ספורטאים באירופה וגם על ספורטאים בצפון אמריקה, שמראים שיש ערים מסוימות, ערים שהן בגודל מסוים, המקומות הללו טובים יותר לטפח ספורטאים.
<רוני לידור: זאת אומרת אני לא בטוח שאפשר לטפח ספורט בכל מקום בישראל, יש מקומות קטנים מדי, יש מקומות גדלים מדי, מנוכרים מדי וצריך להביא את הנקודה הזאת בחשבון.
מירב בן ארי: זה משמעותי, זאת אומרת שחלק מהעניין של טיפוח הספורטאי הוא שהוא יעזוב את מקום מגוריו ואת משפחתו ויעבור להתאמן במקום אחר.
מירב בן ארי: אני לא פוסלת את זה, זה קורה בכל העולם.
<רוני לידור: אני תיכף אציע מודל שיכול לענות, מודל שבטוח שכל ידידיי בספורט יקפצו ישר, אני אציע מודל אחר שאני חושב שצריך לאמץ בישראל.
<רוני לידור: אני לא הייתי מעביר את הילד מקום מגורים, ישראל היא מדינה מאוד מאוד צפופה, ילד שגר בתל אביב יכול לנסוע לנס ציונה או יכול לנסוע לראשון לציון.
<רוני לידור: אני חושב שלא צריך לנייד ילדים, ותיכף אגיע לזה, מדוע?
<רוני לידור: אני קופץ על הנושא של האימון, זה נושא שכבר עלה פה, אני יכול לתרום רק דבר אחד לגבי המאמן, זה שאם אנחנו מבינים מדוע ילדים רוצים לעסוק בספורט ודרך אגב, כשאתם שואלים ילדים מדוע הם מצטרפים לחוגי ספורט, אז התשובה שכולנו חושבים שהם יגידו, "אני רוצה להיות אלוף עולם", איננה מדורגת בכלל בחמשת המקומות, בכל שאלון.
<רוני לידור: יש לזה סיבות חברתיות, הוא רוצה להכיר חברים והוא רוצה ליהנות.
<רוני לידור: לכן אני חושב שתהליך הכשרת המאמנים שעובדים עם ילדים צעירים, צריך להיות אחר לגמרי מאשר הכשרת המאמנים שהיום יש במדינת ישראל.
<רוני לידור: היום כל מאמן במדינת ישראל רוצה לאמן את מכבי תל אביב בוגרים או את מכבי חיפה בוגרים.
<רוני לידור: הוא לא רוצה להישאר מאמן ילדים כל ימי חייו, הוא לא רוצה להישאר מאמן של גיל 16 כל ימי חייו, הוא רוצה להתקדם ואני חושב שאנחנו מפסידים הרבה מאוד בהכשרה.
<רוני לידור: הסיבה שאני חושב שאסור לנייד ילדים, מירב, כשקוראים את המחקר היום, המשפחה היא גורם מאוד מרכזי בהגעה למצוינות, גם בספורט, גם בשחמט, גם באמנות וגם במתמטיקה.
<רוני לידור: כשאתה מראיין מתמטיקאים שזוכים בפרס וולף או בפרס אחר יוקרתי, הם מספרים לך שמי שדחף אותם ומי שעזר להם ומי שתמך בהם, גם כלכלית וגם פסיכולוגית-רגשית, זו המשפחה.
<רוני לידור: לכן, לדעתי, לקחת ילד ולנתק אותו מהמשפחה ולמקם אותו באיזו פנימייה זו אולי היום אחת הדרכים איך לא לטפח ספורטאים צעירים.
<רוני לידור: אני יודע שזה לא פופולרי בחדר הזה.
<רוני לידור: דבר נוסף הוא הנושא של קבוצת הגיל, קבוצת הגיל שאיננה קבוצת הגיל מהספורט.
<רוני לידור: אני מתכוון לקבוצת הגיל בבית הספר וקבוצת הגיל בקהילה המקומית.
<רוני לידור: ילד אוהב להיות עם החברים שלו.
<רוני לידור: כשלוקחים את הילד, מנתקים אותו או מעבירים אותו, את פוגמת מעט בקבוצת הגיל.
<רוני לידור: משפט אחרון.
<רוני לידור: המודל שאני מציע זה מודל שמנוגד היום למודל שקיים במדינת ישראל.
<רוני לידור: אני כבר כמה שנים טובות, גם כתבתי על זה, לא הצלחתי לשכנע את קברניטי הספורט במדינת ישראל, אני חושב שמדינת ישראל צריכה לשקול לאמץ את המודל האמריקאי.
<רוני לידור: מה זה המודל האמריקאי?
<רוני לידור: המודל האמריקאי הוא מודל של ספורט בבית הספר.
<רוני לידור: ספורט מנוהל ומנותב בבית הספר כמו כל פעילות אחרת, אין אגודות.
<רוני לידור: זה עונה בדיוק לשאלה שלך.
<רוני לידור: המורה לחינוך גופני, זה לא אחד התפקידים המרכזיים שלו לאתר ילדים מוכשרים, הוא צריך ללמד את כל הכיתה, את הילד הגבוה והנמוך, את הילד השמן והרזה, את הילד האיטי והמהיר, אבל אם הוא כן רגיש והוא כן יכול לאתר ילד לספורט, מדוע הוא צריך להפנות אותו למועדון?
<רוני לידור: הספורט צריך להיות בתוך בית הספר כמו במודל האמריקאי.
<רוני לידור: התאחדות לבתי ספר.
<רוני לידור: יש כבר כזה גורם כזה במדינת ישראל, למה לא לתמוך בו?
<רוני לידור: למה לא לתקצב אותו יותר?
<רוני לידור: למה שכל התחרויות לילדים ונערים, עמירם, אל תכעס עליי, ונוער במדינת ישראל יהיו בהתאחדות אחת, התאחדות שתפתח ותשקיע בילדים ונוער?
<רוני לידור: לכן אני חושב שאם הספורט יהיה חלק מבית הספר יהיה קשר יותר טוב לבית הספר, עם כל הביקורת על בתי הספר זה עדיין ארגון חינוכי יוצא מן הכלל, יהיה קשר יותר טוב לבית הספר, יהיה קשר יותר טוב למשפחה והכי חשוב, יהיה הרבה יותר קשר לקהילה המקומית שהילד צומח וגדל בה.
<רוני לידור: תודה.
מירב בן ארי: תודה רבה רוני.
מירב בן ארי: הוועד האולימפי, יאיר טלמון, בבקשה.
מירב בן ארי: בוא, תצטרף לשולחן.
מירב בן ארי: עד שתצטרף אני אתן ליורם כהן מהתאחדות הספורט לבתי ספר.
מירב בן ארי: בדיוק עם מה שרוני סיים נעבור אליך ואז נחזור לוועד האולימפי.
<יורם כהן: שלום לכולם.
מירב בן ארי: מנהל היחידה לטיפוח ספורטאים צעירים.
<יורם כהן: אני רוצה לעשות בהתחלה הפרדה בין כל מיני דברים שנאמרו פה, לעשות הבדלה.
<יורם כהן: כשמדברים על איתור וטיפוח מדברים על המון שלבים, זה 10 שנות לספורטאי לפחות מהרגע שהוא מתחיל עד הרגע שהוא מגיע להישג ואם אנחנו רוצים לחלק את הדיון הזה לכמה חלקים, אחד החלקים הראשונים הוא איך מגיעים ילדים לספורט.
<יורם כהן: זו אחת הבעית הראשונות שיש לנו, להביא ילדים לעשות פעילות ספורטיבית.
<יורם כהן: יש לה בעיניי שני מכשולים עיקריים.
<יורם כהן: המכשול האחד זה שזה עולה כסף, זה עולה הרבה כסף לילדים לעשות פעילות גופנית.
<יורם כהן: "פרחי ספורט" נותן פתרון, פתרון חלקי לנושא הזה.
<יורם כהן: נושא שני זה הבאת הילדים וגיוסם דרך בתי הספר.
<יורם כהן: גם פה יש נגיעה חלקית.
<יורם כהן: הנגיעה הזאת מתבצעת על ידי פרויקטים כאלה ואחרים כמו "הפסקה פעילה" ו"מעגלי איתור", כשלפחות "הפסקה פעילה" היא ממוסדת כרגע, אבל "מעגלי איתור" – שנה יש, שנה אין, הכול תלוי תקציב.
<יורם כהן: מצד שני, אין שום אפשרות לנציגים של איגודים להיכנס לבתי הספר לגייס ילדים.
<יורם כהן: אני יודע, זה מופיע בחוזר מנכ"ל, יש איסור מוחלט על כניסת גופים חוץ בית ספריים לתוך בתי הספר, פרט למינהל חברה ונוער.
יואל רזבוזוב: יש כאן נציגים של משרד החינוך?
מירב בן ארי: יש את המפמ"ר.
<יורם כהן: זה ידוע.
<יורם כהן: מה שאני אומר ידוע לכולם, זה לא משהו חדש, זה ידוע ומוכר.
<יורם כהן: מה שאני מציע, שיהיו מורשים מטעם האיגודים בעלי הכשרה מסוימת ותעודות מסוימות, שכן יהיה מותר להם להיכנס לבתי הספר, בתנאים מסוימים.
<יורם כהן: זה אולי יעזור גם לאיגודים ולבעלי תפקידים להיכנס לבתי הספר לגייס ילדים.
<יורם כהן: דבר נוסף, צריכה להיות הרבה יותר חשיפה לגיוס ילדים והבאתם הראשונית לפעילות גופנית.
<יורם כהן: אולי במקביל צריכות להיות משרות אימון כמו שיש משרות הוראה.
<יורם כהן: אין דבר כזה משרות אימון פרט למאמנים לאומיים או אולימפיים.
<יורם כהן: זה נכון, דודו?