GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירב בן ארי: חוץ מהמתקן והאולם.
<מעין מירקין: את העניין של מתקן ואולם פתרנו באופן עצמאי, הלוואי ועוד מאמנים יעשו את זה, אבל זה עובד.
<מעין מירקין: זה עובד, כי כשלאולם יש אימא ואבא, כשהקפיץ במקפצה נשבר בבוקר הוא מתוקן.
<מעין מירקין: בהדר יוסף הבור קרוע כמעט שנה.
<מעין מירקין: ברגע שהעירייה או הרשות תכיר בנו כמתקן ספורט ולא נצטרך לשלם את העלויות הגבוהות של הארנונה ושכר הדירה, גם נוכל לשרוד לאורך כל השנים.
<מעין מירקין: בפועל אנחנו עושות את זה לבד וזה עובד.
<מעין מירקין: הילדים באים ומרגישים שיש להם עם מי לדבר, להורים יש עם מי לדבר, הם מכניסים אותם למקום שהם יודעים שאנחנו נטפל בהם עד הסוף ולא נזרוק אותם כשלא יהיה לנו מה לתת להם יותר.
<מעין מירקין: אנחנו יוצאות עכשיו לפרויקט של בנייה של אולם יותר רחב, כי עלינו מעל האופציה, שזו הצלחה ועובדה שזה קיים.
<מעין מירקין: האזור שם בצפון היה צמא לזה, לא ידענו מה יהיה ומסתבר שצדקנו.
מירב בן ארי: מאמנים יש לכם מספיק?
<טל רונן פז: אף פעם אין מספיק מאמנים.
<טל רונן פז: אין.
<טל רונן פז: אנחנו 13 אנשי צוות, חלקם הולכים להתגייס עוד מעט לצבא, מתי הם יחזרו צפונה?
<טל רונן פז: כשהם יהיו בני 30.
<טל רונן פז: זו בעיה שנוכל אחר כך לדבר על זה עם אמוץ, כי גם על זה יש לנו כמה רעיונות.
<טל רונן פז: בשטח לא מרגישים את כל ההשקעה שאתם מדברים עליה, מה שמרגישים בעיקר זה שאנחנו נזרקות מגוף לגוף.
<טל רונן פז: יש פה המון המון אנשים שרוצים לעשות מאוד טוב לספורט והמון המון גופים.
מירב בן ארי: זה מאוד בולט כאן, זה בטוח.
מירב בן ארי: תודה רבה לשתיכן.
מירב בן ארי: תמשיכו עם העבודה החשובה.
מירב בן ארי: אני רוצה רק לברך את הקבוצה שנכנסה לכאן, ממרכז מנדל למנהיגות בנגב.
<קריאה: יש פה קבוצה של מנהיגות מהחברה הבדואית בנגב.
<קריאה: יש לנו גם פרויקט עם עימאד נסאסרה ממשרד הספורט והתרבות והוא מקדם.
מירב בן ארי: באתם למקום הנכון.
מירב בן ארי: אתם מוזמנים.
מירב בן ארי: עימאד, אם תרצה לומר משהו בבקשה.
מירב בן ארי: בבקשה, אריק קפלן מ"אילת", התאחדות ישראלית לספורט תחרותי לא אולימפי.
<אריק קפלן: אני אשתדל להיות קצר ולא לחזור על חבריי.
מירב בן ארי: מיכל, את לא רוצה לדבר?
<מיכל כפרי ירדני: עמרית רצתה להגיד לכם משהו.
<מיכל כפרי ירדני: אני לא רוצה לקלקל את החגיגה, אני מניחה שלך גם קשה עם שולחן מלא בגברים.
<מיכל כפרי ירדני: אני תוהה אם לעיוורון???
<מיכל כפרי ירדני: שחלק מהדוברים הגברים העירו עליו, אין משהו מהזווית - - -
מירב בן ארי: מיכל, זו לא הדרך לומר, אבל בואי, את רוצה לומר משהו חשוב?
מירב בן ארי: עמרית תצטרף לשולחן בזמן שאריק מדבר.
מירב בן ארי: בבקשה, אריק.
<אריק קפלן: אני אתחיל דווקא ממה שרשום לי בסוף, אפרופו מיכל, שהשקעה בספורטאיות היא הכי משתלמת כי הסיכוי שלנו להצליח בהישגים בעולם עם ספורטאיות נשים הרבה יותר גדול מאשר מספורטאים בנים.
<אריק קפלן: בטח נשמע את זה תיכף מעמרית.
מירב בן ארי: דווקא רציתי שהספורטאית תדבר גם.
מירב בן ארי: בסדר, אחרי עמרית.
<אריק קפלן: זה הדבר הראשון.
<אריק קפלן: דבר שני, לגבי גילאים, חשוב לציין שלענפים שונים יש גילאים שונים.
<אריק קפלן: אם אנחנו מדברים על התעמלות אז לפעמים שש הוא אולי גיל מאוחר, אבל יש ענפים שאפשר להתחיל את הפעילות ולהיות אחרי כן ספורטאי מצטיין, ברמה עולמית, גם אם זה גיל 16, 17 ולהגיע בגיל 25-27 להיות אלוף עולם לצורך העניין.
<אריק קפלן: אז לא תמיד זה 6-8 וצריך לקחת גם את זה בחשבון כשמדברים על איתור ספורטאים צעירים, גם לאתר אותם בגילאים כאלה, תלוי לאיזה ענף אתה מכוון ומכווין אותם ובאיזה ענף הם טובים.
<אריק קפלן: נושא נוסף הוא הנושא של הסיוע.
<אריק קפלן: בעיקרון הסיוע בארץ הוא לפי הישגים.
<אריק קפלן: לספורטאים צעירים אין עדיין הישגים ואז קשה מאוד לסייע להם והנטל נופל על ההורים.
<אריק קפלן: לכן אנחנו מאבדים ילדים בדרך.
<אריק קפלן: מה שציינו פה בטוטו, זו פעם ראשונה שניסינו לעשות ביחד איזשהו פרויקט שהסיוע ניתן לספורטאים וגם אז אני יכול להגיד שזה די נתקע, כי באו ושאלו לפי מה מחלקים את זה, לפי אילו קריטריונים של הישגים.
<אריק קפלן: כשאת באה ממבט סובייקטיבי אז אומרים, זה לא קריטריון, אבל בחיים שלנו אנחנו יודעים שלא הכול קריטריון ודעה של מאמן, כפי שנאמר פה, היא הרבה יותר חשובה הרבה פעמים מכל מדליה אחרת, כי מדליה לצורך העניין מייצגת פעם אחת משהו, אבל ראייה של מאמן היא ארוכת טווח.
<אריק קפלן: צריכים לקחת את זה לתשומת הלב, לתת מבחינת התגמול לילדים הצעירים איזשהו תגמול שבא לאו דווקא רק מהישגים אלא גם בראייה עתידית של אנשי המקצוע.
<אריק קפלן: דבר נוסף זה הנושא, כפי שאמוץ אמר, של התקציבים.
<אריק קפלן: יש ענפים שמקבלים תקצוב בהרבה רמות, מהתאחדות בתי הספר והאקדמיה ומרכזי מצוינות וענף מועדף, משישה שבעה מקומות נוספים ובעצם אין איזשהו גורם מתכלל שיכול להסתכל על הכול בבת אחת.
<אריק קפלן: יש שם הרבה כסף, הרבה מאוד כסף, אני חושב שזה משהו שצריך לקחת בחשבון ולבנות איזושהי תכנית שמסתכלים בה מן ההתחלה עד למעלה, עם כל התקציבים הגדולים האלה, שמגיעים ממספר מקומות למספר ענפים.
<אריק קפלן: דבר אחרון שאותו אני מייצג זה הנושא של הספורט שאינו אולימפי, כי כולם פה מצמידים ספורט לאולימפי ומה לעשות, ספורט הוא לא רק אולימפי.
<אריק קפלן: אני יכול לומר שבספורט שהוא לא אולימפי יש לנו הישגים, אני שמח וגאה בהם, שעולים על הספורט - - -
<אריק קפלן: אני מקווה שהספורט האולימפי יגיע להישגים לא פחות טובים כי מבחינתי ספורטאי זה ספורטאי ולכן, כשנאמר שיש ספורטאים ומאמנים אולימפיים, אז צריך להיות סיוע למאמנים לא אולימפיים.
מירב בן ארי: כן, אבל הבנתי שגלישת גלים תיכנס להיות ספורט אולימפי.
<אריק קפלן: כן, רק אני מקווה שיהיו ספורטאים שיוכלו לייצג אותנו, כי אם אתה לא משקיע לפני זה, העובדה שאתה הופך אוטומטית לאולימפי לא הופכת אותך לספורטאי ולא שיש לך ספורטאים.
<אריק קפלן: זה בדיוק העניין.
<אריק קפלן: לא ניכנס עכשיו לנושא של אולימפי לא אולימפי, אבל השקעה בספורט בהתחלה לפחות חייבת להיות דווקא אולימפי או לא אולימפי אלא לספורט כספורט, בטח בגילאים הצעירים.
<אריק קפלן: כשאתה בגיל 10 אתה לא חושב באותו רגע שאתה תהיה ספורטאי אולימפי אלא, כמו שנאמר, אתה רוצה ליהנות מספורט.
<אריק קפלן: יש מי שנהנה מספורט אולימפי ויש מי שנהנה מספורט שאינו אולימפי, בטח כשבה
<אריק קפלן: משך אתה יכול לשנות ענף.
<אריק קפלן: באיתור עצמו, אם אתה מוכשר אתה תהיה מוכשר במספר ענפים שהם דומים, אותה משפחה, כך שאתה יכול לנווט בהמשך למה שחשוב יותר לצורך העניין, אבל ההתחלה חייבת להיות כלל הספורט ולא ראייה, עוד פעם, של ספורט אולימפי בלבד.
<אריק קפלן: תודה רבה.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את עמרית, בבקשה.
<עמרית ינילוב עדן: שלום לכולם, אני לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו, אני רק אדגיש מספר דברים, גם בראייה המגדרית ובכלל, ברמת המקרו.
מירב בן ארי: הציגי את התפקיד שלך בבקשה לפרוטוקול.
<עמרית ינילוב עדן: עמרית ינילוב עדן, מנהלת את פרויקט "אתנה", הפרויקט לקידום ספורט נשים.
<עמרית ינילוב עדן: פרויקט "אתנה" עוסק במספר רבדים, גם בגיוס ילדות, גם בסגלים צעירים וגם בשיווק ושינוי עמדות.
<עמרית ינילוב עדן: אני שוב רוצה להדגיש את הנושא שמוטל על כתפיהם של עופר וגיא וזה הנושא של בתי הספר.
<עמרית ינילוב עדן: פרויקט "אתנה" עוסק בגיוס ילדות, אם מהצד של לשנות את תרבות הספורט במדינת ישראל, שזו אולי המשימה הקשה ביותר, ובין אם זה הנושא של גיוס בפועל.
<עמרית ינילוב עדן: יש מבחר רשויות שאולי קל יותר בהן לגייס ילדות וילדים, דרך אגב, בשלב הראשוני זה לא כל כך משמעותי, בשלב הפרישה זה מאוד משמעותי, כי בנות פורשות הרבה יותר ומוקדם יותר מבנים.
<עמרית ינילוב עדן: אחוז הבנות הנשארות - - -
מירב בן ארי: את יודעת?
<עמרית ינילוב עדן: מעבר לאותן סיבות שיש גם לבנים, יש סיבות נוספות, שהן דימוי גוף, התמיכה של הבית, הוזכר פה הנושא של התמיכה של הבית ואם התמיכה בבית לא מקדמת ספורט תחרותי, ואנחנו נמצאים פה בדיון על ספורט תחרותי בעצם, אז הילדה לא יכולה להתקדם.
<עמרית ינילוב עדן: אם האבא תומך בבן שהולך לשחק כדורגל, ספק אם הוא יתמוך, ספק אני אומרת, כי יש כאלה שתומכים, בילדה שרוצה לקום בשש בבוקר לאימון בוקר בשחייה.
<עמרית ינילוב עדן: פה נמצאת בעצם הסוגיה התרבותית.
<עמרית ינילוב עדן: במדינת ישראל, וזה גם מסקרים, לפי סקר שנעשה ב-2013 במועצה לספורט, יש יותר פעילות גופנית, אבל אנחנו לא מדברים על פעילות גופנית, אנחנו מדברים על ספורט.
<עמרית ינילוב עדן: אנחנו מדברים על ספורט ועל ספורט תחרותי וכאן ילדות כמעט שלא נמצאות, או נמצאות באחוזים מאוד מאוד נמוכים.
<עמרית ינילוב עדן: קודם כל, כדי לגייס יותר ילדות, בתי הספר חייבים להיות בשיתוף פעולה.
<עמרית ינילוב עדן: אני לא נכנסת עכשיו לאיך ומה, אבל שיתוף הפעולה בין משרד הספורט ולהזכירכם, "אתנה" הובְלה בזמנו ב-2005, כשלימור לבנת הייתה שרת התרבות והספורט והחינוך, אז השילוב הזה הוא השילוב שהוביל לפרויקט "אתנה" ולהקמת המועצה הציבורית לקידום ספורט נשים.
<עמרית ינילוב עדן: זה בעצם בסיס הדברים.
<עמרית ינילוב עדן: זאת אומרת, לדעתי, אם לא תבוא תכנית מהוועדה האסטרטגית של מינהל הספורט, לשלב עם תכנית שהיא - - -
מירב בן ארי: גיא, ישבתם כבר עם "אתנה"?
מירב בן ארי: אני זוכרת שדיברנו על זה.
<מיכל כפרי ירדני: לפני חודשים דיברנו על זה.
מירב בן ארי: לא אני ואת, את והוא.
<עמרית ינילוב עדן: עוד לא ישבנו, נשב.
מירב בן ארי: אני ואת דיברנו על כך שאתם צריכים לשבת ביחד.
<מיכל כפרי ירדני: זה עוד לא קרה.
מירב בן ארי: קודם כל, הוא עוד לא היה.
מירב בן ארי: כשאני הייתי אצלך הוא עוד לא היה.
מירב בן ארי: עכשיו, רגע, גיא, עוד לא קבעתם, אני מבינה, ועוד לא ישבתם, אז הגיע הזמן, לדעתי.
<גיא דגן: אני חושב שאת ניסית כוועדה - - -
מירב בן ארי: אני ניסיתי ואני מודה שהיה כאן מה שנקרא כישלון מזכירותי, זה באנדרסטייטמנט, אבל אני כמובן אשמח ללוות את שניכם.
מירב בן ארי: חייבים כבר להפגיש ביניכם, אין דבר יותר חשוב מזה.
מירב בן ארי: אתן עובדות עם הילדות בבית הספר והוא מפמ"ר של ספורט, בקיצור זו אחת המשימות מהוועדה הזאת.
מירב בן ארי: אני מודה שניסינו, הנה, גיא העוזר שלי פה ניסה כבר איזה חודשיים, לא ממש הצלחנו, אבל אנחנו נטפל בזה.
<עמרית ינילוב עדן: אני רוצה לומר שהתכנית של "אתנה" ב"הפסקה פעילה" בהתאחדות בתי הספר, היא לא בדיוק תכנית לאיתור - - -
מירב בן ארי: קראו לה בשם אחר פה.
<עמרית ינילוב עדן: "הפסקה פעילה".
<עמרית ינילוב עדן: התכנית של "אתנה" נקראת "הפסקה פעילה".
<עמרית ינילוב עדן: היא אחת התכניות.
<עמרית ינילוב עדן: היא בתקציב מוגבל ואנחנו נכנסים לבין 60 - - -
<קריאה: מה זה תקציב מוגבל?
<עמרית ינילוב עדן: סביב 300,000 ₪ מתוך התכנית הכוללת.
<עמרית ינילוב עדן: וכן יש גיוס של ילדות.
<עמרית ינילוב עדן: התכנית עצמה, דרך אגב, אנחנו לא יכולות לפעול בבתי הספר ולעשות פעילות רק לילדות, אנחנו עושים פעילות לילדים ולילדות, רק שההתייחסות מעבר לכך נעשית מול הילדות.
<עמרית ינילוב עדן: ישנן תכניות העשרה, תכניות תוכן וכד' ב"אתנה", אבל, בסופו של דבר, המפגש הראשון עם הילדות הוא בבתי הספר, אי אפשר לקבל אותן ממקור אחר.
<עמרית ינילוב עדן: זה שנעשו פה נסים בכרמיאל ביוזמה פרטית, אנחנו לא מדברים פה על יוזמות פרטיות, אנחנו מדברים פה על תכנית מושכלת מטעם המדינה ולא על יוזמות פרטיות.
<עמרית ינילוב עדן: היזמים, 'שאפו' על כל היזמים ומהם באה בינתיים הבשורה ומה שהן עושות בכרמיאל זה מדהים.
<עמרית ינילוב עדן: דבר נוסף שאני רוצה לציין זה שמספר הספורטאיות בסגל האולימפי ובמשחקים האולימפיים עלה וההישגים השתפרו, אבל זה לא מקיש, זו טעות להסתכל על זה כך, זה לא מקיש על הפלטפורמה של בסיס הפירמידה.
<עמרית ינילוב עדן: שם לא נמצאות ילדות.
<עמרית ינילוב עדן: זאת אומרת, בשלב מסוים מאותרות ילדות, מתוך בסיס יחסי מאוד צר והן מגיעות להישגים גם בגלל הפוטנציאל הבינלאומי ומעוד סיבות, כמו עבודה טובה ביחידת הספורט הישגי וכד', אבל זה לא אומר שאם עכשיו נציג שקף של מספר הספורטאיות בסגל האולימפי או במשלחת האולימפית זה אומר שמצב הספורטאיות במדינת ישראל הוא טוב יותר.
<עמרית ינילוב עדן: מספר הספורטאיות הוא מאוד נמוך ושוב אני אומרת, אני מדברת אמנם על ספורטאיות, אבל בסיס הפירמידה במדינת ישראל בכל מקרה הוא יחסית צר ביחס למדינות אחרות.
<עמרית ינילוב עדן: גם אם מסתכלים על מה שהגשתם לגבי מדינות אחרות וגם מה שצוין פה, הקשר עם בתי הספר, אם זה מועדונים ואם זו תכנית אחרת מקיפה, הוא מחויב המציאות.
מירב בן ארי: רבקה, את רוצה לספר כמה מלים לוועדה עלייך?
<רבקה באייך: כן, אני רבקה באייך, אלופת ישראל.
מירב בן ארי: סגנית אלופת אירופה בטאיקוונדו לנוער.
<רבקה באייך: אני מראשון לציון, בת 17, כיתה י"ב.
<רבקה באייך: אני חושבת שזה חשוב שלמאמנים יהיה את הרשות להיכנס לבית הספר ושיהיה להם את השילוב הזה.
<רבקה באייך: זה חשוב.
מירב בן ארי: איך את הגעת לענף הזה?
<רבקה באייך: אני בעצמי הגעתי מבית הספר.
איילת נחמיאס ורבין: הלכת לחוג?
<רבקה באייך: לא, החשיפה הייתה בבית הספר.
<רבקה באייך: המאמן שלי בא, זה היה בפרויקט "אתנה", פרויקט "אתנה" ופרויקט ג'וינט- - -
<קריאה: בראשון לציון יש להם אישור.
מירב בן ארי: לא, ל"אתנה" יש אישור להיכנס לבית הספר.
<עופר בוסתן: מאוד תלוי בראש הרשות.
מירב בן ארי: זה גם ראש הרשות?
יואל רזבוזוב: גם המנהל עצמו יכול לקבוע.
מירב בן ארי: סליחה, רבקה, בבקשה, תמשיכי.
מירב בן ארי: אנחנו מתעניינים.
<רבקה באייך: זו הייתה קבוצה של בנות, 10 עולות אתיופיות שהיו יכולות להתאמן.
<רבקה באייך: המאמן ראה שאני נכנסתי לאימון שם, הוא ראה שאני קולטת את הבעיטות ואת הטכניקה שם, אז הוא הזמין אותי למועדון, שזה הסניף המקצועי שם ושם יש את כל מה שצריך כדי להתחיל להתאמן בצורה מקצועית.
<רבקה באייך: שנתיים אחרי התחלתי לטוס ולהתחרות ותודה לאל באו גם הישגים.
מירב בן ארי: מי תמך בך בכל התקופה הזאת של טיסות ושל הלימודים בבית הספר?
<רבקה באייך: המאמן.
מירב בן ארי: כלכלית גם.
<רבקה באייך: כן, הוא השיג מימון דרך העיריות, "מכבי ישראל" וכאלה.
מירב בן ארי: מה את עושה היום?
מירב בן ארי: את ממשיכה?
מירב בן ארי: מה יהיה עם הצבא?
מירב בן ארי: דיברנו פה.
מירב בן ארי: דרך אגב, יש פה גם את הנציגה של הצבא, של הספורטאים?
<קריאה: כן, היא פה.
מירב בן ארי: את יכולה גם להצטרף, נרצה לשמוע גם אותך.
מירב בן ארי: רבקה, מה התכניות לגבי ההמשך?
<רבקה באייך: הגשתי מועמדות לקבל ספורטאית מצטיינת, אני מקווה לקבל ולהמשיך גם בצבא להתאמן גם בצורה מקצועית, שזה לא יפגע לי.
יואל רזבוזוב: את היית בקרן ההקדש?
<רבקה באייך: לא.
<רבקה באייך: אין לי מושג.
מירב בן ארי: לא, קרן ההקדש זה של המאמנים.
יואל רזבוזוב: גם לספורטאים.
יואל רזבוזוב: אני חושב שאחת כזאת - - -
מירב בן ארי: מי מחליט מי נכנס, אתה?
<יאיר טלמון: לא, לא, אני לא מחליט לבד, יש קריטריונים ברורים ורבקה עומדת בהם והיא הייתה במשך תקופה מסוימת.
<יאיר טלמון: אני יכול להגיד את השם שלה עוד מאז ימי היחידה לטיפוח ספורטאים צעירים אצל יורם כהן בהתאחדות הספורט לבתי ספר, את השם של רבקה ואת רבקה עצמה אנחנו מכירים מהמסגרות האלו.
<יאיר טלמון: היא מקבלת תמיכה מהמדינה, לא תמיכה מדהימה - - -
יואל רזבוזוב: היא קיבלה מלגה מקרן ההקדש?
<יאיר טלמון: היא קיבלה גם סיוע בתכניות מקצועית מגיל צעיר, היא גם נכנסה לקרן הקדש.
<יאיר טלמון: יכול להיות שהספורטאים עצמם לא מספיק מודעים, במקרה של רבקה, מהרגע שהיא עשתה את המדליה היא הייתה זכאית למלגה חודשית למשך שנה אחת.
<יאיר טלמון: זה מתחדש אחרי כל הישג.
<יאיר טלמון: אצלנו היא כבר מופיעה וטופלה במערכת.
<יאיר טלמון: גם בשנה שעברה, במסגרת היחידה לספורט הישגי, התאחדות הטאיקוונדו קיבלה סיוע עבור היציאות שלה לתחרויות.
<יאיר טלמון: לא תמיד הספורטאים עצמם, ההתאחדות או האיגוד דואגים לעדכן אותם, אבל היא הייתה אצלנו בפעילות רוחביות כך שאנחנו כבר מכירים.
<יאיר טלמון: היא יודעת שהיא חלק מאותם סגלים אולימפיים עתידיים צעירים שאנחנו מפעילים, כך שגם היא וגם אבישג, נמצאות כבר בתוך במערכת.
מירב בן ארי: כן, אבישג תדבר אחרי חברת הכנסת.
מירב בן ארי: כל הכבוד, תמשיכי, שיהיה לך בהצלחה.
איילת נחמיאס ורבין: אני, אין לי בעיה לדבר אחרי אבישג.
מירב בן ארי: אבישג, בבקשה.
מירב בן ארי: איילת רוצה גם לשמוע.
איילת נחמיאס ורבין: יש להם בעיות יותר חשובות מאיתנו.
איילת נחמיאס ורבין: זה יום די סמלי, אני בטוחה שהזכרתם את זה.
מירב בן ארי: כן, אמרנו את זה בהתחלה.
<אבישג סמברג: קוראים לי אבישג סמברג, אני בת 15 מגדרה.
<אבישג סמברג: לפני שלושה חודשים זכיתי במדליה באליפות העולם בטאיקוונדו ורציתי לספר מתוך - - -
מירב בן ארי: רגע, אתן מתחרות באותו תחום?
<אבישג סמברג: באותו תחום, אבל יש משקל אחר.
<אבישג סמברג: גם גיל.
מירב בן ארי: מאיזה גיל את בענף הזה?
<אבישג סמברג: מכיתה א', נראה לי שש וחצי, משהו כזה.
<אבישג סמברג: כשהתחלתי היה פחות מימון בגלל שעדיין לא היו הישגים, הייתי ממש ילדה קטנה ובערך בגיל 11 התחלתי לטוס לחו"ל.
<אבישג סמברג: רציתי לדבר על זה שהכול נפל על ההורים.
<אבישג סמברג: מגיל 11 התחלתי להביא טיפה הישגים בתחרויות פה ושם בחו"ל, אבל לא היה משהו שממש קידם אותי ואפשר לי לצאת לעוד תחרויות חוץ ממה שההורים שלי מממנים והכול בעצם נפל עליהם.
מירב בן ארי: את התחלת בכיתה א', למה?
מירב בן ארי: מה גורם לילדה בכיתה א' ללכת לטאיקוונדו?
<אבישג סמברג: כן, הלכתי לחוג.
<אבישג סמברג: הייתי תוך כדי, ואתם יודעים, זה כזה, לא יודעת, תקופה שכולם בחוגים, אז הייתי בחוג ומשם זה כאילו התקדם.
מירב בן ארי: אבל ברגע שהפכת לייצג את ישראל, איפה ההתקשרות שלך עם הגורמים של המדינה?
מירב בן ארי: את אומרת שזה נפל על ההורים שלך, אבל את מייצגת את מדינת ישראל, אתם בטח מכירים.
מירב בן ארי: אותה אתה מכיר גם?
<יאיר טלמון: כן.
מירב בן ארי: אז איך זה עובד?
מירב בן ארי: היא נוסעת לייצג את ישראל, כאן שמענו מקרה שבו באמת המאמן השיג את הכול אבל מה ההבדל בן שתיהן?
<יאיר טלמון: היחידה לספורט הישגי מתחילה לטפל בספורטאים רק מגיל שאנחנו מגדירים אותו היום נוער עתודה.
<יאיר טלמון: במקרים חריגים מאוד, בגילאי קדטים, בגלל שהמשאבים כמובן מוגבלים אנחנו מטפלים בעיקר באזור הזה שהספורטאים הם רגע לפני גיל הבוגרים.
<יאיר טלמון: בענף שלהם זה יכול להיות פחות או יותר בגיל שהיא מגיעה אליו עכשיו.
<יאיר טלמון: היא עשתה הישג - - -
מירב בן ארי: זאת אומרת מגיל 11 עד איזה גיל?
<יאיר טלמון: בגילאים האלה הם עוד הגילאים שהיחידה לספורט הישגי עוסקת בהם.
<יאיר טלמון: שוב, תלוי ענף.
<יאיר טלמון: בענף כמו טאיקוונדו הגיל יכול להיות 15, 16, אבל - - -
מירב בן ארי: אז ילד מגיל 11 עד 15, 16 יוצא לייצג את מדינת ישראל, הילדה במקרה הזה, זה על חשבונו?
יואל רזבוזוב: רגע, אבל נתחיל מזה - - - לא חייבים לצאת לחו"ל בגילאים האלה.
מירב בן ארי: זה שלא חייבים זה ברור, לא חייבים הרבה דברים, אבל היא רוצה והיא מוכשרת, אז למה לא?
<קריאה: מתחת גיל 18 הוא משלם מכיסו.
יואל רזבוזוב: גם בגיל 20 ומשהו.
יואל רזבוזוב: אני בגיל 28 שילמתי.
מירב בן ארי: הוא עדיין משלם.
מירב בן ארי: אפילו לאולימפיאדה שהוא נסע הוא שילם.
יואל רזבוזוב: בגביע העולם האחרון שזכיתי, אני שילמתי, נסעתי על חשבוני.
מירב בן ארי: רגע, רגע, שניה.
מירב בן ארי: אבישג, היום, בת כמה את אמרת?
<אבישג סמברג: 15.
מירב בן ארי: ואת עדיין נוסעת?
<אבישג סמברג: כן.
מירב בן ארי: וזה עדיין על חשבונך?
<טל רונן פז: אם אנחנו רוצים להיות שווים לעולם, צריך להתאמן כמו בעולם ולהתחרות כמו בעולם ובגיל 11 צריך להתחיל לראות עולם בענפים האולימפיים של הגיל הצעיר.
<טל רונן פז: ולא על חשבון ההורים, כי גם ככה הם משלמים.
מירב בן ארי: זו נקודה מאוד כואבת.
מירב בן ארי: את רוצה עוד משהו להוסיף?
<אבישג סמברג: לא, תודה.
מירב בן ארי: שיהיה לך בהצלחה גם.
מירב בן ארי: כל הכבוד לך, יישר כוח.
<אבישג סמברג: תודה.
איילת נחמיאס ורבין: סליחה על האיחור, אני פשוט לא הקשבתי למירב הבוקר.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נוהגים לעזור אחד לשני באמצעות הטוויטר כדי לדעת מהי הדרך הטובה ביותר להגיע לירושלים ולא הקשבתי לה, אז לכן איחרתי לדיון, אני מתנצלת.
איילת נחמיאס ורבין: בבוקר, כששמעתי את ההודעה של שחר פאר זלגה לי דמעה כי אני חושבת שהיא הייתה ספורטאית מדהימה ונחושה והביאה כבוד לכולנו.
איילת נחמיאס ורבין: חברת הכנסת מירב בן ארי, את ואני עוסקות בנושא של ספורט הישגי, בעצם מאז שנכנסנו לכנסת.
איילת נחמיאס ורבין: זה גם נורא עוזר שיש לנו ספורטאי מקצוען בשורות שלנו, אבל מעבר לנושא המגדרי אנחנו רואות חשיבות מאוד מאוד גדולה לנושא של טיפוח ספורט מקצועני וצריך להודות על האמת, יכול להיות שאתם הזכרתם את זה, אז אני מתנצלת, האווירה במדינת ישראל היא לא לטובת טיפוח ספורט מקצועני.
איילת נחמיאס ורבין: צריך להגיד את האמת.
איילת נחמיאס ורבין: ספורט בכלל, אבל בוודאי ספורט מקצועני, עדיין נחשב כמותרות.
איילת נחמיאס ורבין: קצת כמו אמנות ותרבות.
איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת זה לא משהו שחייבים לעשות אותו ולטפח אותו כחלק מהתרבות.
איילת נחמיאס ורבין: וזה בעצם אמור להיות הפוך.
איילת נחמיאס ורבין: ספורט, ובוודאי ספורט הישגי, אמור להיות משהו שהמדינה צריכה לייצר בשבילו את המתקנים ואת החינוך והתרבות לספורט, הרבה יותר מוקדם.
איילת נחמיאס ורבין: הייתי בזמן האולימפיאדה השנה בלונדון.
איילת נחמיאס ורבין: כולם זוכרים ומי שיושב פה באולם יודע מה עשתה הנבחרת האנגלית באולימפיאדה השנה, הרי לא הייתה להם אולימפיאדה כזאת, אבל ממה זה התחיל?
איילת נחמיאס ורבין: זה התחיל משנים של הפסדים ואלו מדינות שמאוד מאוד גאות בעצמן.
איילת נחמיאס ורבין: היא כמובן מדינה הרבה יותר גדולה עם יכולות הרבה יותר גדולות, עם דאגות קצת יותר קטנות משלנו, אבל גם דאגות לא מבוטלות, אבל הם החליטו כתפיסת עולם וכמדיניות, ללכת ולבנות facilities מתאימים בבתי הספר, אפרופו כל השאלות שלך בנושא בתי הספר.
איילת נחמיאס ורבין: החינוך לספורט הוא כל כך בסיסי, שכבר משם, זה כבר כמעט טבעי לגמרי שזה מגיע בסופו של דבר לשני אחים שמתמודדים ביחד באולימפיאדה, זה לא נתפס כדבר הזוי ומוזר.
איילת נחמיאס ורבין: לכן, כל זמן שאנחנו נתעסק, סליחה, רבקה ואבישג, אתן מדהימות ומקסימות אבל נתעסק בספורטאיות היחידות והיחידים שמצליחים להגיע ומצליחים לשרוד את קפיצת המדרגה הזו, את המימון של ההורים, מצליחות להסתמך קצת על הרשות המקומית שמגלה נדיבות ומבינה שזה חשוב, אנחנו לא באמת נצליח לשנות פה כלום.
איילת נחמיאס ורבין: את ואני רואות מה עוברות נשים, סביב פרויקט "אתנה" למשל, בנושא כדורסל נשים, שאת ואני כל הזמן נלחמות על התקציב שלו, בואי, צריך להגיד את האמת, הנה, אני אומרת את זה מול המצלמות, מזלזלים בנו, לא מאמינים בנו.
איילת נחמיאס ורבין: את עכשיו לא יכולה לשחק, אבל יש משחק כדורעף שהסכמתי להשתתף בו באופן סמלי ביום האישה הבינלאומי, כי זה חשוב, אני גם משחקת בסדר, אבל זה חשוב.
איילת נחמיאס ורבין: לכן בואי, צריך להגיד את האמת, אם לא תהיה עד כדי הצעת מחליטים של הממשלה, וזה לא דבר שיכול לקרות ביום אחד, הנה, הבוקר שמעתי את שלמה צורף אומר שספורטאית כמו שחר פאר אפילו בחמש שנים הקרובות הוא לא רואה, זה הרי דבר שדורש היערכות מאוד מאוד גדולה.
איילת נחמיאס ורבין: בסדר, זה הוא אמר, אני מצטטת את אחד ממאמני הטניס.
איילת נחמיאס ורבין: אם לא תהיה הצעת מחליטים של הממשלה שאומרת שבעוד שתי אולימפיאדות, נניח, שלשם צריך פחות או יותר לכוון כי זה דבר שלוקח זמן, אם לא תהיה הצעת מחליטים כזו, אז אנחנו, את ואני, ככל שנוכל, תמיד נתמוך בספורט הישגי, תמיד נהיה פה על כל דיון, גם נשים וגם גברים, אבל אם לא יהיה משהו משמעותי שהממשלה מחליטה שזה עובד הפוך, שאנחנו עובדים בשביל הספורט ההישגי ולא הספורט ההישגי עובד בשבילנו כדי שנוכל לקפוץ על הפודיום ברגע שמישהו מנצח, שוב, כנגד כל הסיכויים, כנגד כל הסיכויים, של אפס תמיכה מהמשלה, באמת אני אומרת, אתם תהיו רגועים, אותנו תמיד תמצאו.
מירב בן ארי: ייאמר לזכות חברת הכנסת שהיא עוסקת ומעורבת בכל הנושאים של הספורט כאן בכנסת.
מירב בן ארי: זה חשוב לומר, אנחנו לא הרבה חברי כנסת.
מירב בן ארי: ואלה שעוסקים בזה חשוב לומר, גם יואל פה, אנחנו בכלל לא מזכירים כי הוא - - -
איילת נחמיאס ורבין: רוח גבית, כן.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את הצבא.
<קריאה: מירב, חסר פה בדיון הזה יו"ר איגוד אחד שידווח.
מירב בן ארי: אל תדאג, יש לי את הצבא ונציג של האיגודים.
<עופר בוסתן: מילה אחת לדברי חברת הכנסת.
<עופר בוסתן: נשמח מאוד שאתם, חברי הכנסת, תעלו את תקציב מינהל הספורט.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מסכימים.
<עופר בוסתן: זה בידכם.
איילת נחמיאס ורבין: זהו, שזה לא לגמרי בידינו.
איילת נחמיאס ורבין: אתה יכול ללכת לחובבי הספורט מבין אלה שקיבלו כספים קואליציוניים.
מירב בן ארי: זה לא אנחנו.
איילת נחמיאס ורבין: זה לא אנחנו, כן.
מירב בן ארי: לא נרשמת אז רק תגידי את שמך לפרוטוקול.
<מורן: שמי מורן, אני ראש מדור במיטב, הגוף שאחראי תחת אכ"א, אני אחראית על כל התהליך של האישור והליווי של הספורטאים בכלל.
<מורן: ברמת העיקרון, בתהליך המאוד מאוד גדול, אנחנו עובדים באופן שוטף, יומיומי, עם מינהל הספורט, יש ועדות לפני כל דיון, עוד משלב המלש"ב מאתרים - - -
מירב בן ארי: מהצו הראשון?
<מורן: בוודאי.
<מורן: לצורך העניין, מלש"בים וחיילים, מאושרים כספורטאים פעילים בהתאם לוועדה שאנחנו עושים בראשות הגורם המוסמך ומלווים אותם ונותנים להם את כל ההקלות הנדרשות בהתאם לפקודות, כדי שהם יוכלו להתאמן כמו שצריך, שיהיה להם מרחק מקסימלי של 60 ק"מ ממקום האימונים שלהם אל מול יחידת המגורים, בהתאם לכל הקריטריונים שיש, כדי לתת להם את כר הדשא הזה שהם יוכלו להתאמן כמו שצריך ולהוביל.
מירב בן ארי: כמה ספורטאים מצטיינים יש היום בצבא?
<מורן: יש כמעט 700.
איילת נחמיאס ורבין: יש איזשהו מדרג פנימי אצל ספורטאים?
<מורן: יש לנו פעילים.
מירב בן ארי: יש הבדל.
איילת נחמיאס ורבין: אבל ה-700 הם גם וגם?
מירב בן ארי: כן, כל הספורטאים המצטיינים שנמצאים בצה"ל.
איילת נחמיאס ורבין: זה הפעילים והמצטיינים.
<מורן: יש גם רקדנים מצטיינים, יש מוזיקאים.
<מורן: זה נתח שבהתאם, בהתאם למחזורי הגיוס, אנחנו מסתכלים על הכול
מירב בן ארי: הם מצליחים להחזיק בצבא?
מירב בן ארי: ניר דיבר כאן על העניין - - -
<מורן: כן, יש תנאים מקלים.
מירב בן ארי: לאותם חיילים וחיילות?
<מורן: כן.
<מורן: אם יש חייל שעכשיו העבירו לתורנויות או לדברים שהם ברמה הפרקטית של היומיום, דודו מכיר את זה, הוא מרים טלפון, אנחנו יודעים לטפל מול מפקדים.
<מורן: זה באמת עיסוק שהוא יומיומי, למשחקים, לאימונים, לכל מה שצריך.
<דודו מלכא: כדאי להוסיף איזשהו סיפור פיקנטי על החיילים.
<דודו מלכא: יושב פה נטע לביא, שאילולא האימא שלו הוא לא היה ספורטאי מצטיין.
<דודו מלכא: נטע, אחד השחקנים המובילים במכבי חיפה.
<דודו מלכא: אילולא אימא שלו, אני אומר את זה כאן, הוא לא היה מקבל ספורטאי מצטיין ואינני יודע מה היה קורה אתו.
מירב בן ארי: מה, אימא שלו היא סגנית הרמטכ"ל לענייני ספורט?
<דודו מלכא: כיוון שהמכסה היא מאוד קטנה, ה-700 האלה זה מעט מאוד, הצורך הוא לפחות ל-1,000 ספורטאים, מתדפקים על דלתנו 300 ספורטאים שמקבלים תשובה שלילית וזה אומר שהקריירה שלהם נקטעת.
<דודו מלכא: אם יש כאן דאגה לאברכים, שהם 1,800, אז בואו נתקרב קצת אליהם.
מירב בן ארי: מי הגדיר שזה יהיה 700?
<דודו מלכא: בואו נאמר לזכות הצבא, לפני שנתיים הם העלו את המכסה מ-600 ל-700, אבל זה ממש מעט - - -
יואל רזבוזוב: איפה, איפה חסרים - - -
מירב בן ארי: אין לי זמן לזה, יואל, זו נקודה חשובה והוועדה יכולה לפנות לשר הביטחון, זה בדיוק התפקיד שלה, בשביל להגדיל.
מירב בן ארי: אתה אומר שלפני שנה זה גדל מ-600 ל-700.
<דודו מלכא: סליחה, זה גדל מ-630 ל-700.
<מורן: היה 570, 630 ועכשיו זה 700.
מירב בן ארי: בסדר, אנחנו נפנה לשר הביטחון, זה התפקיד של הוועדה.
מירב בן ארי: בבקשה, אדוני, כן.
<עמירם הלוי: עמירם הלוי, יושב ראש איגוד הכדורסל.
<עמירם הלוי: איגוד הכדורסל הוא האיגוד הגדול במדינה וההתייחסות שלנו לגילאים הצעירים, אנחנו עוסקים בעיקר בטיפוח האגודות והנבחרות הצעירות, כשהמאמצים הם בפריפריה.
<עמירם הלוי: הנקודה החשובה פה היא לפזר את הפעילות ברחבי המדינה, לאתר את המצטיינים ולאפשר להם מסגרות אימון במקומות שהם חיים בהם על מנת להגיע לכמות יותר גדולה.
<עמירם הלוי: אתן לכם דוגמה, באזור הנגב למשל, אתם יודעים יותר טוב ממני איזה אחוז יש שם ממדינת ישראל, לצערי, עשינו שם מבחני איתור לילדים לנבחרות עד גיל 15, לא הצלחנו למצוא שם שחקן אחד.
<עמירם הלוי: כי אין שם מספיק כדורסל.
<עמירם הלוי: אין כמעט כדורסל, למשל.