GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<סהר תומא: אל תנסו להפוך את הדברים של חברת הכנסת חנין זועבי, זה לא מה שהיא אמרה, היא לא רוצה שאנחנו נהיה מעליכם, היא אומרת שהיא רוצה שוויון, שכולם יהיו שווים, אבל שהיא חושבת, כמו שהיא רואה את זה, שאולי אנחנו שווים, אבל חלק מהסטודנטים לא חשים כך, הם לא חשים שהם שווים, כך שהעובדה שאומרים שיש שוויון, אבל הם לא חשים בכך, זה מוכיח שהם אינם שווים.
<סהר תומא: נצרת.
מירב בן ארי: למה את לא יודעת לדבר עברית?
<סהר תומא: (תרגום חופשי מאנגלית): אני בוחרת לדבר באנגלית.
מירב בן ארי: אין לי בעיה, אני רק שואלת, את מדברת עברית ואת מבינה עברית אבל בוחרת לדבר אנגלית?
<סהר תומא: אני לא ממש מדברת עברית.
מירב בן ארי: לא נולדת פה?
מירב בן ארי: לא גדלת פה?
<סהר תומא: גדלתי פה, אבל אני גדלתי במגזר הערבי, אני מדברת ערבית.
מירב בן ארי: האם המגזר הערבי הוא לא חלק ממדינת ישראל?
<סהר תומא: הוא חלק ממדינת ישראל, אבל אנחנו לא משתמשים בעברית.
<סהר תומא: (תרגום חופשי מאנגלית): זו הזכות שלי לדבר בשפה שלי.
מירב בן ארי: אם אני עכשיו גרה בארצות הברית ואני גם אזרחית, אז מה, אני אדבר ערבית?
מירב בן ארי: אני לא אדע לדבר אנגלית, השפה של המדינה?
יעקב מרגי: היא בחרה לדבר באנגלית - - -
מירב בן ארי: אני יודעת, אני רוצה להבין את זה.
מירב בן ארי: אתם גרים במדינת ישראל, אין מה לעשות.
מירב בן ארי: אני אגור עכשיו בגרמניה, בברלין, יש לי חבר שגר בברלין, עזבי אנגליה, הוא לומד את השפה, הוא לומד גרמנית.
<סהר תומא: (תרגום חופשי מאנגלית): אני בחרתי, אני שאלתי אם אני יכולה לדבר באנגלית, אתם אמרתם כן.
<סהר תומא: אם אתם לא רוצים שאדבר באנגלית אני יכולתי לחזור למקום שלי ולשבת שם.
מירב בן ארי: אין לי שום בעיה שתדברי אנגלית, אני רק רציתי להבין את המהות.
מירב בן ארי: למה אדם שגר פה, אישה, לא יודעת, באמת עכשיו אני לא בקטע גזעני, הנה, נתתי לך דוגמה של חבר שלי שגר בברלין ולומד גרמנית, כי הוא רוצה להשתלב שם בעבודה.
מירב בן ארי: אני רוצה להבין, באמת, איך זה שבחורה צעירה, ואני אחמיא לך, את מדברת מאוד יפה, בצורה מאוד מכובדת ומאוד ממלכתית, באמת אני שואלת אותך שאלה, חלילה אין לי פה עניין, אני לא מסכימה איתה בשום דבר וְראית, נתתי לה לדבר, לא הפרעתי לה, כל דבר שהיא אומרת אני לא מסכימה איתה, כבר שנים, אבל עדיין אני מכבדת.
מירב בן ארי: בדיוק כמו שהקשבתי לך ואני רוצה להבין, כי את בחורה צעירה, אלא אם כן את אומרת לי, "מירב, תשמעי, אני לא רואה את העתיד שלי במדינה הזאת אז מראש אני לא מתאמצת כי אני גם ככה מתכוונת לפתח קריירה - - -", אוניברסיטה אגב.
מירב בן ארי: בבקשה, רק תסבירי לי, כי אם את רוצה לגור פה ולהיות חלק מהחברה הישראלית, אז למה לא לדבר עברית?
מירב בן ארי: אני חושבת שזו שאלה לגיטימית.
<סהר תומא: כי בנצרת יש לי את האפשרות - - -
מירב בן ארי: (תרגום חופשי מאנגלית): את יכולה לדבר באנגלית, אני אבין, אני הבנתי כל דבר שאמרת, אבל אם אני יושבת בכנסת ישראל ואני חברת כנסת פה, אז אני אדבר בעברית.
<סהר תומא: (תרגום חופשי מאנגלית): מהמקום שאני באתי, יש לי את הזכות לדבר בערבית וכל חיי דיברתי ערבית, כי - - -
מירב בן ארי: לא שללתי לך את הזכות הזו, אני לא שם.
<סהר תומא: (תרגום חופשי מאנגלית): אני מבינה, אני מנסה להסביר לך למה בחרתי לדבר באנגלית ולא בעברית.
<סהר תומא: את אומרת שכיוון שאני גרה בישראל אז כדאי שאני אדבר בעברית, עברית זו השפה הרשמית ולמה אני לא אדבר בעברית, אז אני יודעת את מינימום העברית שאני צריכה כדי לשרוד כאן.
<סהר תומא: את הזכרת חיים בגרמניה, את אמרת "אם היית גרה בגרמניה היית חייבת ללמוד גרמנית", אבל פה אף אחד לא אומר שה - - - בגרמניה השפה היחידה שאפשר לדבר זו גרמנית - - -
מירב בן ארי: לא, האמת שאת יכולה לדבר שם אנגלית בלי בעיה, אבל אם את רוצה לקחת חלק בחברה שבה את נמצאת את אמורה - - - עזבי, אני לא אכנס איתך לזה - - - בעיניי, באמת, את במדינת ישראל, דברי עברית.
יעקב מרגי: בבקשה, הצג את עצמך.
<אלדין עודה: שלום, קוראים לי עודה, יושב ראש מועצת התלמידים והנוער בנצרת.
<אלדין עודה: גם אני אמשיך באנגלית, למה?
<אלדין עודה: כי זה פשוט קל יותר וגם, לא רק, יש שלוש שפות רשומות במדינה, אנגלית, עברית וערבית.
מירב בן ארי: קודם כל עברית ואחרי זה אנגלית וערבית.
<אלדין עודה: וזכותי לדבר בשפה שאני יכול להביע את עצמי בה.
<אלדין עודה: זו זכותי, בשפה שאני יכול להביע את עצמי.
מירב בן ארי: אף אחד לא שלל את זכותכם, אני לא שוללת - - -
<אלדין עודה: אני גם יכול להביע את עצמי בערבית, זו זכותי.
מירב בן ארי: אבל אף אחד לא יבין אותך.
יעקב מרגי: סליחה, בואו, אני לא רוצה להפוך את הדיון כאן, אנחנו בסך הכול רוצים - - -
מירב בן ארי: אני גם לא אומרת - - -
יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי מנסה להבין מהו המניע, קשה לך יותר ואתה מעדיף באנגלית?
מירב בן ארי: זו כנסת ישראל, אין לי פה שום מניע פה, תאמין לי, הכול לגמרי ברמה של שיח.
מירב בן ארי: זה פשוט מביך, מה, הם באו מ - - -
<אלדין עודה: (תרגום חופשי מאנגלית): חלק מהבעיה שהסטודנטים מתמודדים באוניברסיטאות זה השפה, זו שפה שונה, הם לא משתמשים בה בחייהם ביום יום.
<אלדין עודה: זה דבר חדש.
<אלדין עודה: נכון, למדתי את זה בבית הספר וקצת השתמשתי בזה, אבל אני לא משתמש בה ביומיום, זו לא שפת האם שלי, זו לא השפה שלי.
<אלדין עודה: זה אחת.
מירב בן ארי: ואנגלית זה שפת האם?
<אלדין עודה: (תרגום חופשי מאנגלית): בחוג לקרימינולוגיה, ביקשו מאיתנו - - -
<סהר תומא: (תרגום חופשי מאנגלית): הם אמרו שאם אתה רוצה להיכנס לתחום הקרימינולוגיה, למשל, אתה צריך להיות בוגר צבא או שירות לאומי.
<אלדין עודה: אני לא - - -
<סהר תומא: (תרגום חופשי מאנגלית): הוא אומר שהוא לא חייב לעשות את זה, הוא לא חייב לשרת אם הוא לא רוצה, אבל הוא עדיין רוצה ללמוד קרימינולוגיה והוא אומר שזה משהו שמראה שהאפשרויות אינן שוות.
מירב בן ארי: אם אתה רוצה ללמוד קרימינולוגיה - - -
מירב בן ארי: לא, אני שואלת, אני הקשבתי לו.
מירב בן ארי: למרות שזה נראה שלא, אבל אני מקשיבה להם, אתה רוצה ללמוד קרימינולוגיה ותנאי בסיסי זה שירות לאומי או צבא?
מירב בן ארי: זה מה שאתה אומר?
יעקב מרגי: או אזרחי, שירות אזרחי.
מירב בן ארי: שירות לאומי.
יעקב מרגי: המל"ג לא קובעת תנאים - - -
מירב בן ארי: זה נראה מוזר.
מירב בן ארי: את מכירה דבר כזה?
יעקב מרגי: במסגרת החופש האקדמי שהמל"ג מעניקה לאוניברסיטה - - - אני עונה - - -
מירב בן ארי: יש לך 65 מוסדות, 50% מהלומדים קרימינולוגיה, אני אומרת לך - - -
יעקב מרגי: כל מוסד רשאי, יש לנו קצת ביקורת על זה, אבל זה ויכוח שיש לנו עם המועצה להשכלה גבוהה, כרגע המצב הנתון הוא שכל מוסד קובע לעצמו את תנאי הקבלה.
יעקב מרגי: זו לא הנחיה מלמעלה למטה.
יעקב מרגי: לכן, תנסה למצוא - - -
מירב בן ארי: אין מצב כזה.
מירב בן ארי: אם יש לך בעיה אתה יכול לשלוח לי מייל, גם באנגלית, גם בעברית, לא משנה איך, ויהיה לך מוסד במדינת ישראל שיקבל אותך גם אם אין לך שירות צבאי, בטח לקרימינולוגיה.
מירב בן ארי: הנה הנציגה של המועצה להשכלה גבוהה - - -
יעקב מרגי: היא לא יכולה - - -
מירב בן ארי: אבל היא אומרת לך שהיא לא מכירה את זה.
<ורדה בן שאול: אני לא שמעתי על זה.
<ריטה סובקו: אני רק אשמח להתייחס למה שאת אמרת קודם לכן, בהקשר של השאלה למה הדיון הזה מתנהל בעברית ובהקשר של ועדת חינוך.
<ריטה סובקו: אני באופן אישי לא יודעת ערבית, אני מדברת עברית, רוסית, אנגלית, ערבית לא, ואני מאוד הייתי רוצה כן לדעת.
<ריטה סובקו: אמרתי לחברים הרבים שלומדים איתי באוניברסיטה שהלוואי והייתי מבינה את השפה הזאת וזה נראה לי חשוב, ואולי באמת זה נושא ששווה להעלות אותו, כל מה שקשור ללימודי ערבית שהם חובה במגזר היהודי, אני חושבת שזה חשוב.
<ריטה סובקו: ואני אתן את רשות הדיבור לך.
<סהר בן ציון: שלום, אני סהר בן ציון, אני תושב הגליל התחתון, מתגורר במושב כפר קיש ואני כיום סטודנט לרפואה שנה שלישית באוניברסיטה העברית.
יעקב מרגי: כפר קיש קרוב להר תבור, באזור עפולה, למי שלא מכיר.
יעקב מרגי: אתה אומר גליל תחתון, לא כולם יודעים.
יעקב מרגי: בולעים בולעים בולעים, מקיאים, שוכחים ואת מפת הארץ לא כולם מכירים.
<זאב גולדבלט: ומי היה קיש, אף אחד כאן לא יודע - - -
מירב בן ארי: אנחנו יודעים, זה הסבא של יואב קיש.
מירב בן ארי: בכל זאת פה ועדת חינוך, יש לנו ידע היסטורי, זאב.
<סהר בן ציון: אז אני אתחיל בכמה מילים לגבי הכתבה ב"ידיעות אחרונות".
מירב בן ארי: אגב, הוא היה מהמחלצים של מחנה ג'אדו בטריפולי, בלוב, וסבא שלי היה אחד הניצולים של המחנה הזה.
<סהר בן ציון: כן, גם הרבה מהחיילים שלו הם אלה שייסדו את המושב.
מירב בן ארי: אנחנו בעניינים, אתה רואה?
<סהר בן ציון: אז באמת יש כמה נקודות שהייתי רוצה להעלות, הראשונה זה קודם כל להגיד לגבי הכתבה ב"ידיעות אחרונות".
<סהר בן ציון: זכיתי באמת שאורלי וובה היא חברתי לספסל הלימודים והייתי גם רוצה להתייחס לדברים של אלירן, האם ההשכלה הגבוהה מאתגרת.
<סהר בן ציון: בעיניי היא מאתגרת בזה שהיא מציבה בפנינו אתגרים כשאפשר לרכך כמה מהדברים.
<סהר בן ציון: היא שמה לנו אתגרים בנוסף למה שהיינו מצפים.
<סהר בן ציון: אמרתָּ וגם אני מכיר את המשפט הזה מבה"ד 1, "מי שיש לו למה יידע לשאת כל איך", יש לנו את הלמה, אנחנו יודעים למה באנו ללמוד, אנחנו יודעים מה אנחנו רוצים ללמוד, אנחנו מוכנים להשקיע ותאמין לי, סטודנטים לרפואה מוותרים על - - -
יעקב מרגי: אני אנסה להיכנס בינך לבינו, ה'למה', בקטע הזה, שהוא אומר לך שהמרצה ישאל האם באמת באמת אני צריך את מה שעכשיו אני לומד, כדי להקנות לי את המיומנויות למה שאני - - - השאלה הגדולה מאתגרת אותנו.
יעקב מרגי: ודאי שכל מבחן הוא אתגר, ודאי שבכל תואר בסוף לעבור את המשוכות זה אתגר, כל דבר הוא אתגר, השאלה היא האם היא מאתגרת אותנו להתמודדות עם הצרכים שלנו צופי פני עתיד, צופי הצרכים של החברה הישראלית, האם זה משמעותי, אנחנו מדברים על לימודים משמעותיים שיתנו לנו חיים משמעותיים ואיכותיים.
<סהר בן ציון: אז כמו שאני וחבריי רואים את זה, המקצוע עצמו הוא משמעותי, אבל, לצערי, אופן הלימוד והקוריקולום כמו שהוא היום, הוא לא - - -
יעקב מרגי: כמה זמן אתה לומד?
<סהר בן ציון: אני כבר שלוש שנים באוניברסיטה.
<סהר בן ציון: היום הראשון, כשאני התחלתי בית ספר לרפואה, התחיל במשפט כזה, "עד שאתם תסיימו את לימודי הרפואה, חצי מכל מה שאתם לומדים כבר לא יהיה רלבנטי" אז את זה אני מבין, זה טבע המקצוע, זה טבע העיסוק, אנחנו עוסקים פה בבני אדם, תמיד יש פיתוחים ודברים חדשים, אבל גם אופן ההוראה - - -
יעקב מרגי: אני לא מסכים איתם, גוף האדם לא השתנה מאז בריאת העולם אלא שרמת הידע תתווסף.
יעקב מרגי: זה לא שזה לא רלבנטי.
<סהר בן ציון: זה דבר ראשון.
<סהר בן ציון: דבר שני, לגבי אופי הלימוד.
<סהר בן ציון: לימודי הרפואה נחלקים לשני חלקים.
<סהר בן ציון: הלימודים הפרא קליניים של שלוש השנים הראשונות ולאחר מכן לימודים קליניים.
<סהר בן ציון: אני אגע בשני התחומים שבוערים בנו.
<סהר בן ציון: הראשון הוא שבלימודים הקליניים, כמו שאלירן אמר, יש הרצאה, אנחנו יודעים שיש בעיה עם מספר התקנים ללומדי הרפואה בארץ ואצלנו למשל, באוניברסיטה העברית, אנחנו לומדים 190 סטודנטים לרפואה, בנוסף לעוד 100 סטודנטים לרפואת שיניים, כולם ביחד עם מרצה אחד.
<סהר בן ציון: היום, כשכל המידע זמין זה בעייתי, גם מהנטייה הטבעית שלנו לקפוץ לדברים אחרים.
<סהר בן ציון: יש ניסיון שנעשה באוניברסיטה העברית ואני חושב שהוא יכול לשמש בהרבה מאוד מקומות וצריך להנחיל אותו להרבה יותר דברים, וזה למידה יותר אפקטיבית בקבוצות קטנות, למידה אישית והעברת מחקרים בקבוצות עמיתים.
<סהר בן ציון: זה מצריך מהמל"ג הרבה מאוד עשייה, קידום, פיתוח של תכניות חינוך שגם נותנות כלים משמעותיים וחשובים לך, בתור רופא, ולחברה.
<סהר בן ציון: ללמוד לקרוא מחקרים, הבנה, לפתח חשיבה, יצירתיות, דברים שאתה אחר כך יכול להביא מעצמך לטובת החברה ולטובת המקצוע.
<סהר בן ציון: לגבי הדבר השני, הלימודים הקליניים, יש לנו בעיה מאוד מאוד קשה של חבירה של פקולטות לבתי חולים כשהרבה מאוד אינטרסים פנימיים משפיעים.
<סהר בן ציון: אני אדבר על האוניברסיטה העברית.
<סהר בן ציון: הקמפוס שלי הוא קמפוס עין כרם והוא מסונף לרשת בתי החולים הדסה כאן, בירושלים.
<סהר בן ציון: לפני כמה שנים התחיל מהלך של פתיחת בית החולים אסותא באשדוד.
<סהר בן ציון: המהלך הזה נובע מזה שבאוניברסיטה העברית במיוחד, כמות הסטודנטים במחלקות הקליניות, שעוברים מחלקה מחלקה, ילדים, כירורגיה, עוברים בין המחלקות, כמות הסטודנטים כמעט מוכפלת בהשוואה לשאר האוניברסיטאות האחרות.
<סהר בן ציון: רופאים החליטו שהם לא רוצים יותר ללמד סטודנטים - - -
יעקב מרגי: בתי החולים האחרים בבירה, בירושלים, לא מהווים - - -
<סהר בן ציון: הם מהווים, אבל יש לנו כמות גדולה של סטודנטים כשהאידיאל הוא מספר מצומצם של הסטודנטים במחלקה ליחס אישי, חניכה, הבנה מעמיקה, מספר הסטודנטים לרפואה במחלקה בכל בתי החולים, במיוחד שערי צדק, הדסה הר הצופים, הדסה עין כרם וקפלן, מספר הסטודנטים הוא עצום והוא לא מאפשר למידה ובעצם תוקע את כל התהליך הזה.
<סהר בן ציון: כשנעשה מעשה ופנו לבית החולים אסותא באשדוד והוא ניסה להיות מסונף לאוניברסיטה העברית, המהלך נחסם באופן חד ערכי מצד הדסה, בשל שיקולים פנימיים כלכליים.
<סהר בן ציון: כשיש סעיפים של וטו בין האוניברסיטאות לבית החולים, כשכלי המשחק בין שני הגורמים הוא הסטודנטים, איכות ההוראה נפגעת, היכולת שלנו להבין את החומר נפגעת ומי שנפגע בסופו של דבר אני מאמין, זו החברה הישראלית.
<סהר בן ציון: אני חושב שגם למל"ג וגם לוועדת הכנסת יכולה להיות איזושהי בקרה, ניסיון לקיים דיון, לשמוע את הצדדים, לראות איך אנחנו מגיעים לפתרון קונקרטי, שישפר את איכות ההוראה ולהפוך את האתגר הזה, שהוא לא צריך להתקיים בהוראת הרפואה, למשהו הרבה יותר נגיש ומשהו שישרת גם אותנו כסטודנטים וגם את הרפואה.
יעקב מרגי: אתם מקיימים דו שיח?
יעקב מרגי: עכשיו וידוי אישי כיושב ראש ועדה בשנתיים האחרונות.
יעקב מרגי: מול משרד החינוך האינטראקציה היא מאוד חזקה והם קשובים יותר, אנחנו מצליחים להשפיע יותר,לצערי הרב, עם המועצה להשכלה גבוהה וראשי האוניברסיטאות זה חלש מאוד, עד כדי כמעט חומה בצורה לשנות אצלם.
יעקב מרגי: אני עכשיו לא מחפש את הדרך הקלה, אנחנו ממשיכים, לא מתייאשים, מנסים ומובילים שיח עם המל"ג והוות"ת, השאלה, אתם, כסטודנטים, מנהלים שיח מעמיק במה שאתה מציג מול - - -
<סהר בן ציון: כן, יש שיח מעמיק גם בתוך האגודה הפנימית של מקצועות הרפואה, גם מול אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית וגם מול התאחדות הסטודנטים.
יעקב מרגי: האם הם קשובים או שהם "זה מה יש"?
יעקב מרגי: מגדל השן - - -
<סהר בן ציון: אנחנו מרגישים שאנחנו נתקלים בחומה בצורה.
<סהר בן ציון: יש את המינימום ההכרחי של להקשיב, אבל לא הרבה נעשה ואנחנו מרגישים שאנחנו תקועים בסיטואציה שאנחנו לא היינו רוצים להימצא בה.
יעקב מרגי: אל תהיה תמים, זה לא הכול חופש אקדמי, יש גם זרמים ותתי זרמים ולחצים ואינטרסים של כל הברנז'ה.
<סהר בן ציון: זה ברור לנו - - -
יעקב מרגי: לאט לאט, אנחנו לא מתייאשים ונצליח לשנות.
<ליאת הלבץ: אני יכולה רק להעיר?
יעקב מרגי: אנחנו לפני סיכום, בקצרה.
<ליאת הלבץ: לא יותר מדי, אנחנו נעביר לכם - -
מירב בן ארי: מה עם זאב?
מירב בן ארי: הוא מצביע יפה.
<ליאת הלבץ: אנחנו נעביר לכם כבר היום נייר מפורט על הסוגיה הזו כי זו בעיה שאנחנו נתקלים בה.
<ריטה סובקו: אני שמחה שנוצר פה איזשהו שיתוף פעולה שאולי יביא לתוצאות גם בעתיד ולא רק היום, זאת הייתה המטרה גדולה של היום הזה.
<ריטה סובקו: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לזאב גולדבלט מפורום ארגוני ההורים במערכת החינוך.
<זאב גולדבלט: פורום ועד ההורים היישוביים.
יעקב מרגי: אתה אשם שכולם מסתבכים עם זה.
<זאב גולדבלט: השאלה שעלתה כאן לדיון הייתה האם ההשכלה הגבוהה מאתגרת ובמילה אחת – כן.
<זאב גולדבלט: אני רוצה לקחת לכיוון שלא עלה כאן בכלל.
<זאב גולדבלט: כן, היא מאתגרת, אל"ף, היא מאתגרת זיכרון לטווח קצר, כי בלי זיכרון לטווח קצר תלמידים של התיכון לא יקבלו ציוני בגרות שמספיקה כדי להיכנס לאוניברסיטאות.
<זאב גולדבלט: אני בכוונה אומר זיכרון לטווח קצר, כי גם בדיון הקודם שמעת את התלמידים מדברים על זה, שאם תשאל אותם חודשיים אחרי המבחן בבגרות, שבו הם קיבלו ציון מעל 90, שאלות על החומר שהם ענו עליו נכונה, הם יעמדו ויבהו בך כאילו כלום.
<זאב גולדבלט: היא מאתגרת את המורים להתמודד עם 40 תלמידים בכיתה בתיכונים, כשהם נדרשים להכין את התלמידים כדי שיוכלו להיכנס לאתגר הזה של השכלה גבוהה.
<זאב גולדבלט: היא מאתגרת את התלמידים שדחוסים בתוך כיתות כאלו והופכת את הלימוד של תלמידים עם לקויות למידה בעצם לכמעט בלתי אפשרי.
יעקב מרגי: אתה יודע שבהשכלה הגבוהה הם ישבו בכיתה של 100.
<זאב גולדבלט: כשכל אחד הוא בתא עצמאי יש לו אפשרות, יש לו גם מתרגל ויש מערכת תומכת.
<זאב גולדבלט: חוץ מזה שהם לומדים באוניברסיטאות בדרך כלל חומרים שהם בחרו ללמוד, בניגוד למערכת החינוך העל יסודי, שבה יש מערכת קבועה שנדרשת, שקבועה על ידי המערכת עצמה.
<זאב גולדבלט: היא מאתגרת את המורים ללמוד רפורמות שונות, כשהמשכורות שלהם רחוקות מלהיות ראויות.
<זאב גולדבלט: זה לא עלה כאן, אבל אני חושב שבכל הזדמנות שאפשר צריכים להעלות את הנושא של אותם מורים שצריכים להכין את התלמידים להשכלה.
יעקב מרגי: אבל אנחנו בהשכלה הגבוהה.
<זאב גולדבלט: כן, כן, אמרתי, הם צריכים להכין את זה.
<זאב גולדבלט: היא מאתגרת אותנו, ההורים, לשלם אלפי שקלים בנושאים שבעצם מערכת החינוך נדרשת לממן אותם כי הם חלק מתכנית הלימודים, היא דורשת מאיתנו סכומי עתק להשלמת חומרים באמצעות שיעורים פרטיים ומכיוון שההשכלה גבוהה היא לא חינם, היא דורשת מחלק גדול מההורים לסייע לילדים שלהם לממן את הלימודים בהשכלה הגבוהה.
<זאב גולדבלט: בעצם הדרישה הזו, בגלל העלויות הנוספות, היא בעצם יוצרת פערים אדירים בהשכלה הגבוהה, פערים שמרחיבים את הפערים החברתיים בצורה דרמטית, היא יוצרת כאלה שיש להם וכאלה שאין להם, לא רק מבחינת כסף אלא גם מבחינת השכלה וזה בעצם להנציח את הבעיה לעתיד לבוא.
<מתן אמויאל: שלום, אני מתן אמויאל, סטודנט לתקשורת במכללה למינהל.
<מתן אמויאל: אני רוצה דווקא להגיב לחברים פה - - -
מירב בן ארי: תגיד לי, זה נכון מה שהדיקן שלך אמר בשבוע שעבר על אראל סג"ל?
<מתן אמויאל: עדכני אותי כי אני לא בטוח על מה - - -
יעקב מרגי: החיים שלך יותר טובים.
יעקב מרגי: בוא, תמשיך.
מירב בן ארי: עדיף שלא תשמע - - -
יעקב מרגי: עזוב את הדיקן - - -
מירב בן ארי: עדיף שלא תשמע את מה ששמעתי.
יעקב מרגי: אז אני לא שמעתי ואתה יודע מה, אם הוא אמר עליו משהו ואני לא יודע מה הוא אמר עליו, גם אראל סג"ל מזמין לפעמים יציאות כאלה.
מירב בן ארי: לא, עזוב, עדיף שלא - - -
<מתן אמויאל: אני אנסה להשלים את החומר.
<מתן אמויאל: אני אענה באנגלית, למען הנוחות שלך.
מירב בן ארי: לא, היא מבינה מצוין.
יעקב מרגי: דבר בעברית.
מירב בן ארי: אנחנו פה מדברים בעברית.
<מתן אמויאל: חבריי פה דיברו על שוויון בנושא של קבלת הסטודנטים הערבים לאוניברסיטאות ואני רוצה לציין שבאוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, ביחס לאוכלוסייה הערבית בארץ יש ייצוג שהוא מעבר להולם, בגלל ובזכות העדפה מתקנת שקיימת היום בנושא הזה לסטודנטים הערבים.
<מתן אמויאל: דיברת פה על שפות.
<מתן אמויאל: ערבית היא שפה רשמית, יש אותה על כל שלט בארץ, מי שלא יודע לדבר במדינה יהודית עברית זה כבר עניין שלו, אבל את לא יכולה לצפות שבמדינה יהודית, שזה המצב כרגע, היא מדינה יהודית, אנחנו נקיים דיונים בכנסת בשפה הערבית.
<מתן אמויאל: אם היה פה רוב של חברי כנסת ערביים היה ניתן לבוא ולעשות דיון בשפה הערבית, אבל אנחנו פה במדינת ישראל - - -
יעקב מרגי: מיצינו את הסוגיה.
<מתן אמויאל: רגע, עוד דבר אחד, נקודה אחרונה.
<מתן אמויאל: דיברו פה על עניין תנאי קבלה שהם באמת מאוד מקשים על הסטודנטים הישראלים להתקבל לאוניברסיטאות ולהגשים את ייעודם.
<מתן אמויאל: אני חושב שזה נובע מהמון שיקולים ואינטרסים כלכליים של המל"ג ושל עוד גופים אחרים.
<מתן אמויאל: אני חושב שחייבים ליישר קו בנושא הזה כדי לאפשר, כי זה אינטרס לאומי, שיהיה אחוז גבוה של סטודנטים במדינה, כדי שאנשים יגשימו את עצמם ויגיעו כמה שיותר רחוק.
<מתן אמויאל: אני חושב שהמצב היום הוא שחיילים משוחררים שרוצים להתחיל, מוותרים על הרעיון הזה מראש, כי הם מבינים את הדרך שהם צריכים לעבור רק בשביל להיות סטודנט, שלא לדבר על האוניברסיטה עצמה ועל המסלול הקשה שם.
<מתן אמויאל: אז אני חושב שיש לתת על זה את הדעת ולעשות משהו בנושא.
יעקב מרגי: ריטה, דברי סיכום ואני אסכם אחרייך.
<ריטה סובקו: תודה רבה לכל הדוברים.
<ריטה סובקו: אני חושבת שהתנהל פה דיון ערכי ומעניין ואפילו טעון.
מירב בן ארי: היא רוצה לדבר.
<תמר שפירא: אני רציתי - - -
<תמר שפירא: אני עוד לא סטודנטית, אני עכשיו שינשינית.
<תמר שפירא: הייתי תלמידת תיכון בשנה שעברה ורציתי לומר - - -
<תמר שפירא: קוראים לי תמר שפירא.
<תמר שפירא: רציתי רק לומר, עכשיו התחילה רפורמה חדשה ויפה שהאוניברסיטאות מקבלות תלמידים סטודנטים רק על סמך ציוני הבגרות שלהם, שזה משהו שסופר סופר מדרבן תלמידי תיכון שלומדים וחורשים - - -
יעקב מרגי: כל מוסד רשאי, כפי שאמרנו, לקבוע את תנאי הקבלה.
<תמר שפירא: שניה, אני רק אגיע לפואנטה.
<תמר שפירא: אני לפני צבא ולעתודה חייבים לעשות פסיכומטרי.
<תמר שפירא: בתקופת התיכון מאוד מאוד מאוד קשה לעשות במהלך השנה פסיכומטרי עם עומס הבגרויות, עם עומס המבחנים, עם העומס הכללי.
<תמר שפירא: אני לא מבינה את הסיבה למה אחרי הצבא, כשיש דווקא זמן כאילו לעשות פסיכומטרי אז אומרים, אוקיי, "אנחנו עכשיו נקבל את תלמידי התיכון עם הציונים הגבוהים" ולעומת זאת, דווקא בתקופה הכי לחוצה, כשי"בניקים אומרים, "טוב, אולי נלך לעתודה ונגיע לקריירה צבאית מרשימה" אז אומרים: עכשיו אתם חייבים לעשות פסיכומטרי.
<תמר שפירא: אני חושבת שזה משהו שממש צריך לעלות לדיון.
יעקב מרגי: שאלה בפני עצמה.
מירב בן ארי: תכניס את זה לדיון של הפסיכומטרי.
<ריטה סובקו: אז אני באמת מאוד שמחה על הדיון שהתנהל פה.
<ריטה סובקו: אני מקווה שיצאו מפה גם שיתופי פעולה וכל מיני שינויים שציינתם שייושמו בעתיד ושייכנסו לסדר היום של הוועדה.
<ריטה סובקו: וזהו, תודה רבה לכם על ההזדמנות.
מירב בן ארי: תודה לך, נהדרת.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל מי שהשתתף בדיון, לסטודנטים, "כנסת צעירה", חברי הכנסת, האורחים הנכבדים, כל אחד בדרכו תרם לדיון.
יעקב מרגי: אני מודה לריטה על הניהול המשותף וכמעט יחיד, היא עשתה זאת ביד רמה.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה על הצורך בשיפור דרכי ההוראה של סגל ההוראה, הוועדה שמעה על הצורך בהכנת הסטודנטים לצורכי המאה והחברה הישראלית, שמעה על החיבור של הקמפוסים לקהילה.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה על הצורך בשיפור איכות הלמידה של הסטודנטים.
יעקב מרגי: הדעות נשארו חלוקות בעניין השאלה האם השכלה גבוהה מאתגרת.
יעקב מרגי: שמענו במידה מסוימת כן ובמידה מסוימת לא.
יעקב מרגי: אהבתי את הגישה שלךָ, אוחיון, שאמרת, בסוף סוף האתגר תלוי גם בנו.
יעקב מרגי: אם אנחנו נרצה להיות מאותגרים אז נאתגר את עצמנו ונהיה מאותגרים.
יעקב מרגי: שוב, אני מודה לכולם.
יעקב מרגי: במסגרת יום ההולדת של הכנסת, אני חושב שזו טעימה וזכיתם לטעום חלק מהחוויה וההוויה כאן בכנסת, בדיוני הועדות.
יעקב מרגי: שלום רב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
יעקב מרגי: 10.7.17, ט"ז בתמוז התשע"ז.
יעקב מרגי: הנושא: הצגת תוכנית החומש בבינוי מוסדות חינוך.
יעקב מרגי: משרד החינוך יציג לנו את התוכנית – לפי מה ואיך, איך הוא מתקצב, ולאן הולכים משאבי הפיתוח של מדינת ישראל בחינוך בפרט.
יעקב מרגי: בבקשה, מי מציג את המצגת?
<תמיר בן משה: צהריים טובים.
<תמיר בן משה: תמיר בן משה, סמנכ"ל מינהל הפיתוח במשרד החינוך.
יעקב מרגי: אני מקדם בברכה, ברשותך, נמצא אתנו ראש עיריית ירושלים, שראה חשיבות מיוחדת לדיון בהמשך לדיון שהיה כאן ביום ירושלים על מצוקת הכיתות הידועה ומצוקת בינוי הכיתות בירושלים.
יעקב מרגי: אני הצעתי לו לסמוך עליי ועל המנכ"ל שלו, אבל הוא החליט שהנושא חשוב...
ניר ברקת: תושבי ירושלים מספיק חשובים.
<תמיר בן משה: אציג את תוכנית החומש הקרובה, ל-2021-2017, עם הקווים המנחים ואיך חלוקת הכיתות מתוכננת להיות.
<תמיר בן משה: כמה דברים כלליים בתהליך תקצוב הכיתות, מה שנעשה בכל שנה.
<תמיר בן משה: השלב הראשון הוא פנייה לרשויות להגיש את הבקשות לבינוי מוסדות חינוך.
<תמיר בן משה: הבקשות שמוגשות, אנחנו מדברים על תקצוב בשנה העוקבת, כלומר כל בקשה שמוגשת – לצורך העניין ב-2017, הולכות להיות מתוקצבות, מתוקצבות ב-2018, וכך הלאה.
<תמיר בן משה: לאחר מכן אנחנו בודקים את הבקשות באופן פרטני ברמה של פרויקט-פרויקט.
<תמיר בן משה: זה לא בדיקה ברמה רשותית, עד שאנחנו מגיעים לדירוג של הבקשות לפי הכרה בצורך, שזה מקבל את הדירוג א', אין הכרה בצורך זה ג', ולדיון נוסף – אם חסרים נתונים בין הרשות לבין משרד החינוך, לקבל החלטה על הפרויקט, אנחנו מבקשים מסמכים נוספים, והדירוג ביניים הוא ד'.
<תמיר בן משה: פרויקטים שאנחנו מכירים בצורך בהם, שמדורגים א', אנו מבקשים מהרשות ומגישים לנו מסמכי קרקע, שמוכיחים את הבעלות של הרשות על הקרקע.
<תמיר בן משה: כמובן, אנחנו מכוונים פה לקרקע שמוגדרת חומה.
<תמיר בן משה: הרשות שולחת- - - קרקע, ובסוף יוצאת לרשות פרוגרמה, שהיא ייעודית לאותו סמל מוסד על אותו מגרש ספציפי ברמה של גוש וחלקה.
<תמיר בן משה: מפה הרשות מתחילה בתוכנית של תהליך של תכנון אדריכלי, שמתבצע בשיח יחד עם היועצים האדריכליים של משרד החינוך, עד שהתוכנית מקבלת אישור.
<תמיר בן משה: רק פרויקט שאושרה לו התוכנית האדריכלית מבחינתנו, הוא מוגדר כזמין לתקצוב.
<תמיר בן משה: כל הפרויקטים שעוברים את התהליך של אישור תוכנית אדריכלית ומוגדרים כזמינים לתקצוב, עליהם אנחנו עושים את התהליך של דירוג הקריטריונים, ועליו אסביר במצגת.
<תמיר בן משה: אני רק רוצה להדגיש שתהליך דירוג ותקצוב הכיתות לפי קריטריונים החלנו מתוכנית החומש הנוכחית, כלומר זה משהו חדש, שהתחלנו אותו מ-1.1.17, וכך נמשיך.
יעקב אשר: מה היה הממוצע לשנה לפני החומש?
<תמיר בן משה: אראה את נתוני החומש הקודם.
יעקב מרגי: אני מציע שנשמע את ההצגה של משרד החינוך, ואז ניכנס.
<תמיר בן משה: ככלל, מינהל הפיתוח – וטוב שכך – אנחנו לא עובדים תחת מסגרת תקציב שנתית; אנחנו עובדים בתוכנית חומש על תקציב הכיתות.
<תמיר בן משה: תוכנית החומש הקודמת – אני רק מזכיר – עמדה על 8,650 כיתות.
<תמיר בן משה: תוכנית החומש הנוכחית, אחרי עבודה מאומצת וראויה לציון מול האוצר, משרד הפנים, משרד הבינוי ושיכון, ובעיקר מול האוצר, עומדת היום על 17,000 כיתות, כלומר פי שניים מתוכנית החומש הקודמת.
יעקב מרגי: פעם אמרו לי שכשהאוצר נותן לך לחמנייה עם חרדל ונקניקייה, שים לב שהוא לא קשר חוט לנקניקייה, אבל זה בסוף ניווכח... תמיר, זה לא אתה.
<תמיר בן משה: 17,000 הכיתות זה בחישוב מהיר 3,400 כיתות בשנה, אם מחלקים אותן באופן שווה.
<תמיר בן משה: מימון הכיתות – זה רק בהערה כללית, מבחינתנו זה צינור להוצאת הרשאות.
<תמיר בן משה: יכול להיות חלק מהכיתות שהן דרך הפיס, חלק מהכיתות – בדרך כלל החלק העיקרי של הכיתות – יוצאות דרך משרד החינוך.
<תמיר בן משה: בנתון כללי, לגבי הכרה בצורך על המספרים, סך הכול ההכרה בצורך לאורך השנים גדלה.
<תמיר בן משה: עכשיו היא גדלה, עם כל הנושא של התכנון של הבינוי החדש והתוכנית של משרד האוצר.
יעקב מרגי: זה מה שאמרתי על החוט עם הנקניקייה.
יעקב מרגי: אם הוא מכפיל לך את זה פי שניים, ומכניס את הסכמי הגג, כלומר הוא לקח בחזרה את כל הגידול, ונשארנו עם אותה גיבנת לגבי השוטף על הקיים, אבל אני נותן לך עד הסוף.
אברהם נגוסה: כמה אחוז מהאוצר?
<תמיר בן משה: אציג את זה.
<תמיר בן משה: אשר – זה הנתונים שביקשת.
<תמיר בן משה: בחרתי גם להציג את נתוני החומש הקודם כדי שנראה את החלוקה גם ברמה המגזרית- - -
יעקב מרגי: לפני כן, בגרף הקודם, כשאתה אומר 10,033 – זה הכרה בצורך ללא הסכמי הגג.
<תמיר בן משה: כולל הכול.
<תמיר בן משה: זה הכרה בצורך של כל הרשויות במדינת ישראל.
<תמיר בן משה: זה עוד לא אומר שהפרויקטים האלה זמינים לתקצוב.
<תמיר בן משה: לא כולם עברו תהליך של אישור תוכנית אדריכלית, אבל זה הכרה בצורך, אחרי שבדקנו את הבקשות.
ניר ברקת: מה הפער בין המציאות להכרה בצורך?
ניר ברקת: הצורך האמתי מול מה שאתה מכיר.
<תמיר בן משה: זה הכיתות שאנחנו מכירים להן בצורך.
ניר ברקת: אבל יש עוד כיתות שבפועל אתה לא מכיר שיש צורך.
<תמיר בן משה: כנראה שלא צריך אותן.
יעקב מרגי: אדוני ראש העיר, אחר כך.
ניר ברקת: כמה מתוך הכיתות האלה, הן מירושלים, מתוך ה-10,000?
<תמיר בן משה: ההכרה בצורך - 1,300.