GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ניר ברקת: זה לא מופיע בקריטריונים שלכם.
ניר ברקת: יש בניהןל תורים – אני בא מהיי טק, סלחו לי – מי שמכיר את השפה, יש ליפו ופיפו.
ניר ברקת: אומר ליפו: תתעדף קודם כל את הילד שהכי הרבה זמן בלי.
ניר ברקת: First in first out.
ניר ברקת: אם תגדירו קריטריון מאוד פשוט – שילדים שלא היה להם מבנה תקני הם בעדיפות ראשונה, הפער בירושלים נסגר תוך שנתיים.
ניר ברקת: למען האמת, תוך שנה.
ניר ברקת: אם תגדירו, כפי ששמעתי אתכם מגדירים, שהילד שעוד אין לו שום פתרון מתועדף על ילד שיש לו פתרון רעוע, הנה קיבלתם איך נוצר הפער בירושלים.
ניר ברקת: כיוון שילד שנמצא בקרוואן דולף בעדיפות שנייה, על הסכמי גג חדשים, של ילד שעוד לא נולד.
ניר ברקת: בושה וחרפה.
ניר ברקת: ואי-אפשר לעבור לסדר-היום.
ניר ברקת: העלויות של פיתוח כיתות לימוד בירושלים גם ככה הן יותר גבוהות, אנחנו יודעים.
ניר ברקת: יש פער ענק, שנובע ממנגנון בירוקרטי בלתי מתקבל על הדעת.
ניר ברקת: בעין בלתי מזוינת אנחנו יודעים לספור 100,000 ילדים.
ניר ברקת: חלקם בממלכתי, חלקם בממלכתי דתי, בחרדי, בערבי, בפרטי, בציבורי.
ניר ברקת: כולם ילדים שלנו.
ניר ברקת: כולם ילדים של ירושלים, והיום הקריטריונים שאתם מציגים לא נותן מענה.
ניר ברקת: אפס מענה לילדי ירושלים.
ניר ברקת: אתם חושבים שנעבור לסדר-היום?
ניר ברקת: אין לי מנדט לעבור לסדר-היום מטעם ילדי ירושלים.
ניר ברקת: אתם מדברים על נטו כחלון?
ניר ברקת: אנחנו מחוץ לנטו.
ניר ברקת: את ילדי ירושלים – יש לנו גם אתגר תקציבי רגיל אתכם, אבל ילדי ירושלים מחוץ לספירה.
ניר ברקת: בתהליך החדש רק ילדים חדשים מקבלים מענה.
ניר ברקת: מחילה, מכל החישובים והקריטריונים שעשיתם, כמה מתוקצב לעיר ירושלים בשנה הקרובה?
ניר ברקת: אני רוצה לשמוע מתמיר – שאלה קטנה לפני שנמשיך.
יעקב מרגי: אתה יודע לבודד את ירושלים?
<תמיר בן משה: מתוך ה-2,700 שתוקצבו, להוציא את הנתח של האוצר, שזה 1,100, אם נשאר 1,500, יצא לפי הקריטריונים 60 כיתות.
יעקב מרגי: גברתי, הצחוק המתגלגל שלך זה פעם אחרונה, כי אוציא אותך.
ניר ברקת: זה עצוב.
ניר ברקת: זה לא מצחיק.
יעקב מרגי: יושב פה איש משרד החינוך שבא בשם המשרד.
יעקב מרגי: אם מישהו חושב לגחך או להתנפל עליו, לא אתן לו את זה.
ניר ברקת: זה לא הוא.
ניר ברקת: תמיר הוא בחור רציני, רק אתה מבין שבסוף כל היצירה הזאת, אם לעיר כמו ירושלים מגיע 60 כיתות, שהגידול הטבעי שלנו – 185 כיתות, תגידו לי אם זה לא הזוי.
ניר ברקת: פשוט הזוי.
ניר ברקת: זה חסר אחריות.
ניר ברקת: ויש לי חדשות בשבילכם – זה לא יהיה.
ניר ברקת: אני מבקש מחברי הכנסת – אמרנו מספיק.
ניר ברקת: אתם מכירים את כל התהליכים האלה.
ניר ברקת: אסור להשלים עם המציאות הזו.
יעקב מרגי: זו הסיבה שרצינו להציג כאן.
יעקב מרגי: אין ספק, כפי שאמרתי בפתיח – התוכנית מטפלת בבעיה ולא פותרת אותה.
יעקב מרגי: לפעמים אף מעצימה אותה, ואני חושב שנצטרך לצאת מהדיון הזה עם כמה מסרים, איך לקיים דיון בשידוד מערכות יחד עם המשרד.
יעקב מרגי: ניתן עדיין לשנות.
יעקב מרגי: לא יכול להיות מצב, עם כל הכבוד.
יעקב מרגי: צריך להתייחס ולהיות קשובים בסוף-בסוף לצרכים של ילדי ישראל.
יעקב מרגי: המצב הזה שאנחנו נמצאים בכיתות לא תקניות שנים רבות – זה לא עניין של שנה; מצב ביניים של שנה, שנתיים, תהליך אובייקטיבי של תכנון, בנייה – גם ההליכים הבירוקרטיים, נצטרך לחשוב יחד איך אנחנו מקלים על ראשי רשויות להוציא את התוכנית והשאיפות שלהם בבינוי כיתות מהכוח לפועל, כפי שקורה במשרדים אחרים, בגופים אחרים.
יעקב מרגי: צריך לצאת – היתה שיטה, ויכול להיות שהיתה טובה – אני אומר בהסתייגות – אחורה, לעשר, 15, 20 שנה.
יעקב מרגי: המצב היום הוא לא כזה.
ניר ברקת: אתה יודע מה הנגזרות של תהליך כזה, היושב-ראש?
ניר ברקת: במזרח העיר ילדים שרוצים לעבור למערכת הפורמלית, לא רוצים; במערב העיר זה מייצר לנו מתח בין מגזרי.
ניר ברקת: במקום להתמודד עם המחסור ולהרגיע את הציבורים, אנחנו כל שנה צריכים לעשות סבבים במבנים.
ניר ברקת: לא נעים, קשה, לא פשוט.
ניר ברקת: זה רק נגזרות קלות.
ניר ברקת: ילדי ירושלים, כשההורים רואים שהמבנה לא ראוי, הם שוקלים פעמיים אם לגור בעיר הזו בכלל, וזה מחליש את כל המגזרים, ומייצר מתח מיותר בעיר ירושלים, וזה מעבר לבושה וחרפה של חוסר לקיחת אחריות על כל ילד בירושלים.
ניר ברקת: היום יש לנו מנגנון בעיריית ירושלים, שיודע לבנות 1,000 כיתות בשנה.
ניר ברקת: תשחררו אותנו.
ניר ברקת: תנו לנו לבנות.
ניר ברקת: נתחשבן אתכם אחרי זה.
ניר ברקת: תנו לנו לבנות 1,000 כיתות בשנה.
ניר ברקת: ביקשנו הלוואה.
ניר ברקת: תנו לנו לרוץ.
יעקב מרגי: יכול להיות שהכתובת היא השר, בגלל המצוקה הגדולה בירושלים והמאפיינים של המצוקה, הן במזרח ירושלים והן במערב העיר.
יעקב מרגי: צריך להפריד נתח מסוים מהתקציב הזה.
יעקב מרגי: כמו שאנחנו יודעים לומר חוק עיר הבירה במובנים מסוימים – כך כדי להתמודד עם הבעיה – והיא המסה הקריטית בכל הצרכים בבינוי כיתות – צריך לשלם אחרת, אבל אני לא רוצה למקד את הדברים רק על ירושלים.
יעקב מרגי: אני חושב שהדברים נאמרו.
יעקב מרגי: התייחסות קצרה, חברי הכנסת.
יעקב מרגי: חבר הכנסת מוזס צריך לצאת, אז אתן לו ראשון, ואחרי זה לפי רשימת ההגעה.
מנחם אליעזר מוזס: תודה, אדוני היושב-ראש.
מנחם אליעזר מוזס: אני מזדהה עם כל מילה של ראש עיריית ירושלים.
מנחם אליעזר מוזס: דברים היוצאים מן הלב נכנסים ללב, אבל אני גם רוצה לומר, שתמיר בן משה עושה עבודתו נאמנה, אבל אם מנחיתים לו מלמעלה הוראות וקריטריונים חדשים, וכאן אני רוצה לספר לציבור – אדוני היושב-ראש, כשהקמנו את הממשלה הזאת, היה דיון, איך אנחנו גומרים עם חרפת הקרוואנים בירושלים, בבית שמש, באשדוד.
מנחם אליעזר מוזס: אני אומר לכם לפי ערים, מה שדיברו.
מנחם אליעזר מוזס: המטרה הראשונה של ה-17,000 כיתות היתה של לפחות 50% הולך על-מנת לחסל את חרפת הקרוואנים, והבעיה של מחסור בקרקעות אמרו: יתחילו לבנות לגובה.
מנחם אליעזר מוזס: כפי שאתם רואים, אפשר בברוקלין, בניו יורק, בכל המקומות להקים בתי ספר על שמונה ועשר כיתות, רואים כל קומתיים, יש שתי כיתות מפולשות ששם זה מגרשי כדורגל, כדורסל, שוב שתי קומות כיתות ושוב שתי כיתות מפולשות.
מנחם אליעזר מוזס: אין שטח – נלך לגובה.
מנחם אליעזר מוזס: לא רק במגורים – אפשר גם בחינוך.
מנחם אליעזר מוזס: דיברנו על כל התוכניות היפות האלה, אבל דבר ראשון היה ה-17,000.
מנחם אליעזר מוזס: זה הישג שלנו, אני מגלה לך.
מנחם אליעזר מוזס: כן, אנחנו – יהדות התורה וש"ס, אנחנו עמדנו על כך, לגמור כבר עם החרפה הזאת של הציבור הזה, שבוא – והזכרתי קודם מוסד שיש לו שמונה שנים הרשאה – אומר לך, זה בית ספר וישניץ, בפנים מאירות.
מנחם אליעזר מוזס: יש לי הפרוטוקול עוד – יודע מי היה אז?
מנחם אליעזר מוזס: יגאל צרפתי בתחילת דרכו, ואני הייתי במשרד החינוך בתחילת הדרך, שמונה שנים, ולמה?
מנחם אליעזר מוזס: עד עכשיו אי אפשר עדיין לבצע.
מנחם אליעזר מוזס: כל פעם בא סיפור חדש.
מנחם אליעזר מוזס: עכשיו באה חברת חשמל – אנחנו רוצים שהשנה יהיה מתחת לקרקע, ואז משרד התחבורה אומר: אין לנו מקום כאן לחניות אוטובוסים.
מנחם אליעזר מוזס: ככה מתגלגלים דברים – ומה שכן, לבטל שם באותו מקום את ה-15 קרוואנים – חרפה ובושה.
מנחם אליעזר מוזס: זה ממש כואב.
מנחם אליעזר מוזס: אבל אחד הדברים החשובים שצריכים לקחת מקצועית – תמיר, אנחנו כבר דיברנו על זה במשרד החינוך, כשהייתי גם סגן שר החינוך ומשנה למנכ"ל משרד – כל פעם דיברנו על סקר של בתי ספר של ערים בשכונות מזדקנות.
מנחם אליעזר מוזס: רק שמענו כאן לפני שבוע אצל אדוני היושב-ראש בוועדה, במעלה אדומים גני ילדים שאפשר להשתמש בהם – באחד כריכייה ובאחד מעדנייה ובאחד מועדונייה – כל השמות, רק לא גני ילדים, כאשר בצד השני – או ניקח, תמיר, אתה אומר הסכמי גג, בקריית גת בונים אלפי-אלפי יחידות דיור, וכבר בונים להם בית ספר.
מנחם אליעזר מוזס: חמש דקות משם יש בתי ספר ריקים.
מנחם אליעזר מוזס: רק עם אוטובוסים צריך לנסוע.
מנחם אליעזר מוזס: סקר נכסים לא בוצע כבר חמש שנים.
<תמיר בן משה: בוצע.
<תמיר בן משה: הסתיים שנה שעברה.
מנחם אליעזר מוזס: אז אנחנו צריכים את זה.
מנחם אליעזר מוזס: ובסוף של 2 המיליארד עיריית ירושלים ישבנו כאן חצי יום, וגם בוועדת הכספים, ואני מבין שלא זז.
ניר ברקת: 60 כיתות.
מנחם אליעזר מוזס: הוא לא אשם בזה.
מנחם אליעזר מוזס: הכול האוצר.
חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, הצורך לפי גם הדיונים שהיו בוועדת החינוך וגם לפי המחקרים על הצורך בבניית כיתות בישובים הערביים, בחברה הערבית, כולל דרוזית, כולל בדואית, היא פי ארבעה מאשר הצורך של החברה היהודית.
חנין זועבי: אם מקטינים את הערים, צריכים לפחות להקציב יותר מאשר אחוז קבוצת הערבים בקבוצת הגיל הזו.
חנין זועבי: התלמידים הערביים בקבוצת הגיל הזו היא 25%.
חנין זועבי: לפי התקצוב – לא לפי הניצול, ואני חושבת שלא במקרה אין לנו נתונים של ניצול; יש לנו נתונים רק של תקצוב.
יעקב מרגי: במסמך של הממ"מ יש לנו ניצול.
חנין זועבי: אחוז התקצוב הוא לפי שכבת הגיל הזו, כלומר 25%, 26%, 27%.
<תמיר בן משה: אלה נתונים לא נכונים.
<תמיר בן משה: ב-2017 10% - הכרה בצורך של המגזר הערבי מתוך ה-10,000 כיתות, 1,207.
<תמיר בן משה: זה חומש שעבר.
<תמיר בן משה: אני מסתכל קדימה.
<תמיר בן משה: בחומש הנוכחי כמות הכיתות שהכרנו למגזר הערבי – 10% מהכיתות.
<תמיר בן משה: 1,200 מתוך 10,100 כמעט.
<תמיר בן משה: קיבלתם בפועל 16%.
<תמיר בן משה: הרבה יותר מהכרה בצורך באופן יחסי.
חנין זועבי: 16% מהתקצוב הכללי.
<תמיר בן משה: והכרה בצורך זה 10%.
<תמיר בן משה: קיבלתם 16%.
חנין זועבי: אז יש בעיה בהכרה בצורך.
<תמיר בן משה: זה הכרה בצורך שאתם מגישים.
חנין זועבי: זה אתה שמכיר בצורך, כאשר יש 5,000 ילדים- - -
יעקב מרגי: המושג של הכרה בצורך מבחינת משרד החינוך זה הגדרה מקצועית.
<תמיר בן משה: זה אומר שאנחנו בודקים את הבקשה של הרשות.
יעקב מרגי: ככל שיהיו בקשות של הרשות.
חנין זועבי: אחרי הקרקע, אחרי כל- - -
<תמיר בן משה: לפני הקרקע, לפני הכול.
<תמיר בן משה: צורך שרשות מגישה לשנה הבאה לבנות מוסד חינוכי, אנחנו בודקים אם צריך או לא צריך.
<תמיר בן משה: אחרי שאנחנו אומרים: יש פה צורך – זה ההכרה בצורך.
חנין זועבי: אז אתה מחליט.
<תמיר בן משה: מי את רוצה שיחליט?
<תמיר בן משה: את?
יעקב מרגי: זה לא לפי צבע העיניים.
יעקב מרגי: מה זה הכרה בצורך?
חנין זועבי: הסטטיסטיקה פה בוועדת החינוך – אנחנו הדגשנו שיש מחסור.
יעקב מרגי: אתה כמשרד, מעבר להכרה בצורך פרוצדורלית.
חנין זועבי: יש מחסור, לפי כל הנתונים.
יעקב מרגי: אתה צריך לוודא כמשרד שראשי הרשויות המקומיות – אל"ף, שמים את החינוך בסדרי עדיפויות עליונות, ואכן מגישים בקשות.
יעקב מרגי: יכול להיות שיש ראשי רשויות, בגלל צוק העתים שלהם וההתייחסות שלהם, לא מגישים בקשות.
<תמיר בן משה: אין דבר כזה.
<תמיר בן משה: רשות שלא מגישה – אנחנו נכנסים ובודקים.
<תמיר בן משה: והיא יודעת שיש מתכננת למגזר הערבי, שהיא נטו- - -
נורית קורן: בנושא הזה רציתי לשאול – הגידול הטבעי, העירייה מדווחת לכם – אז העירייה היא זו שצריכה- - -
נורית קורן: קודם כל, אדוני היושב-ראש, הדיון הזה הוא דיון מאוד חשוב.
נורית קורן: לצערי הרב, אני רואה שיש מחסור אדיר.
נורית קורן: אני דווקא רוצה להתמקד בירושלים, כי אם הגידול הטבעי הוא 184 כיתות, ומקבלים רק 60 כיתות, זה טירוף.
נורית קורן: נוסף לזה, יש גם הבעיה של הבנייה עצמה – עד שמקבלים אישורים וכל המשרדים הרלוונטיים תומכים באישור הזה, זה לוקח לפעמים 4, 5 שנים.
נורית קורן: אז גם ככה הפער לא נסגר ולא ייסגר, אם זה לא יקרה.
נורית קורן: לכן אני חושבת שצריך לעשות פה משהו מאוד חשוב, אדוני היושב-ראש.
נורית קורן: אני חושבת שאנחנו צריכים לראות, איך הוועדה יכולה ללחוץ כמה שיותר כדי שלפחות בעיריית ירושלים – כמו שאומר ראש העיר, קודם כל להתחיל לקחת את אלה שצריך לתקן, ואז לראות איך עושים.
נורית קורן: כלומר אלה שנמצאים, כפי שהוא הגדיר, כיתה דולפת או משהו כזה, כי זה מה שחשוב.
נורית קורן: 100,000 ילדים זה המון.
נורית קורן: יש לזכור שמערכת חינוך טובה, היא זו שמביאה עוד ועוד תושבים לעיר.
נורית קורן: זה דבר חשוב.
נורית קורן: אם אנחנו רוצים שירושלים רק תגדל, ולא שאנשים יברחו מירושלים, וזוגות צעירים בורחים מכל מקום שאין מערכת חינוך טובה, וזה אומר גם פיזי.
יעקב מרגי: נגוסה, בבקשה.
אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, אני מאוד מברך על הדיון הזה – דיון חשוב.
אברהם נגוסה: אני מסכים גם לדבריו של ראש העיר ירושלים.
אברהם נגוסה: לפי הנתונים שלי גם נשלחו מהפעילים שעושים פעילות למען ילדי ירושלים, כאמור זה 3,800 כיתות שחסרות, אז 1,419 זה המגזר החרדי, ו-1,938 זה מזרח ירושלים.
אברהם נגוסה: 505 זה המגזר הכללי.
אברהם נגוסה: אני שואל שאלה, משרד החינוך, כשקבעתם את היעד של 2017 עד 2021, 17,000, האם היה לכם נתון בסיסי, או האם עשיתם מיפוי צרכים, ואז קבעתם את היעד, או סתם?
אברהם נגוסה: והדבר השני, אני מבין שהלכתם לפי המגזרים.
אברהם נגוסה: למה לא הלכתם לפי ערים?
אברהם נגוסה: אני חוזר על השאלה שלי, כשאתם התייחסתם לפי המגזרים, למה לא התייחסתם מבחינת הנתונים, לפי הערים?
אברהם נגוסה: יכול להיות שהיה עוזר להם לראות, אילו ערים יש יותר צרכים, ואילו ערים אין.
אברהם נגוסה: כי מהנתונים שהוצגו לנו בממ"מ, יש תקציבים שלא נוצלו.
אברהם נגוסה: יכול להיות ששמתם, ולא היו צרכים ולא ניצלו את זה, ויש מחסורים כמו ירושלים, שמהתקציב שאתם הקצבתם 60, ויש חוסר של 380 – 320 הוא פער גדול.
אברהם נגוסה: לכן מה מונע מכם לעשות לפי הצרכים של הערים?
אברהם נגוסה: אני חושב שיש פה בעיה קשה, כי אם אנחנו רוצים לקדם ולשפר ולחזק את מערכת החינוך, הגישה שאתם הולכים לא באמת יכולה לחזק את זה, ויותר תחליש את המערכת.
יעקב אשר: אדוני היושב-ראש, קודם כל, אני חושב שצריך ברמה העקרונית לשבח את עבודת משרד החינוך וגם את זה שיש תוספת תקציבית, אבל אני חושב שההצגה הגדולה, או יהיו כאלה שיקראו לזה במילים יותר קשות – הנושא של הכנסת כל סיפור הסכמי הגג לתוך המשחק הזה, זה לא רק מצמצם; זה על גבול ההונאה במידה מסוימת.
יעקב אשר: קודם כל, נכון שצריך לעשות כך – אני משבח את הרעיון הזה.
יעקב אשר: תמכתי בו בכל לב גם כשהציעו את זה בקדנציה הקודמת אנשים שלא כל כך שמחתי לתמוך בהם.
יעקב אשר: הרעיון הוא נכון.
יעקב אשר: מדינה צריכה לעבוד גם על בסיס עתיד, לשריין לעצמה תקציבים לעתיד, וזה בסדר, אבל לא ייתכן שהעתיד יבוא על חשבון הווה וחסר של עבר.
יעקב אשר: לדעתי, זה לב העניין, כי אם נשים בצד רגע את הסכמי הגג, המספרים האלה, של 17,000, זה מספר משמעותי לחמש שנים; גם, לא מספיק לגמרי, אבל הוא הרבה יותר משמעותי.
יעקב אשר: לכן אני חושב, עם כל הרצון הטוב של תמיר ושל אנשיו, הפער הזה לא יתחסל לעולם.
יעקב אשר: הפערים הללו דוגמת ירושלים, לא יתחסלו לעולם.
יעקב אשר: הפתרונות, מה שאנחנו מכירים היום – לצערנו הרב, ילדינו מכירים, יש ילדים שלא ראו קיר בטון מימיהם מהגן עד גמר התיכון; הכירו רק קרוואן או דירות שכורות או דברים מסוג זה.
יעקב אשר: אני בהחלט מצטרף לנקודה שלדעתי, היה צריך פעם אחת לצאת מסמך, שעדיין לא קיים, שאומר מה הצורך בכל עיר.
יעקב אשר: לעשות בדיקה אחת פשוטה – כמה ילדים לומדים במבנים מסודרים וכמה לא.
יעקב אשר: וכשאני אומר לא מסודרים, זה כולל קרוואנים, כולל דירות שכורות, כולל הדברים האלה.
יעקב אשר: אם המיפוי הזה יהיה מול העיניים – תמיר, לא יהיה לך יותר קשה; יהיה לך יותר קל מול האוצר להבין שמשחקים אתך בגוגואים.
יעקב אשר: לפחות זה יחסוך לך הרבה נאומים – הרב מרגי – לך ולנו.
יעקב אשר: כשאני רואה גידול של 600 כיתות במגזר החרדי לעומת 400 קודם, 300 – זו בשורה טובה ובשורה רעה.
יעקב אשר: אני אומר את זה לכל המגזרים.
יעקב אשר: מקום שקופץ ככה, זה אומר שחסר לו הרבה מקודם.
יעקב אשר: זה לא קופץ סתם כי מישהו לחץ.
יעקב אשר: עכשיו אני רוצה לדבר על נושא ירושלים.
יעקב אשר: אמרתי את זה בישיבות קודמות, ואני אומר גם פה.
יעקב אשר: ירושלים בעצם במספר תושביה היא פריפריה.
יעקב אשר: זה צפון, דרום – תבחרו מה שאתם רוצים, אבל היא פריפריה עם מאפיינים של עיר.
יעקב אשר: אני מדבר על הכמות, כי כשמציגים, חייב להראות שאתה נותן לפריפריה הרבה, ופריפריה זה עשרות ערים, מושבים, מועצות מקומיות.
יעקב אשר: פה יש עיר שהיא בגודל של פריפריה, אבל עם נתונים אובייקטיבים של עיר, עם צפיפות, עם בנייה סינית או דברים מסוג זה שמייקרים את הבנייה.
יעקב אשר: לכן לא צריך להיות גאון גדול, אדוני היושב-ראש, ולא צריך לעבור אוניברסיטה, וגם אני עם ההשכלה שלי יודע להבין דבר אחד – שירושלים צריכה טיפול נקודתי לא בגלל העיניים היפות של ראש העיר ולא בגלל שיושב לידי מנכ"ל העירייה עכשיו; בגלל דבר אחד – הכמות.
יעקב אשר: הכמות של התושבים והחוסר של שנים שהמדינה לא יודעת להדביק את זה, מחייב את האוצר להבין – וזה לא לחץ פוליטי אלא דבר הכי שכלי בעולם, שאתה מטפל בזה בנפרד משאר הבעיות.
יעקב אשר: אתה לא יכול אחרת לעשות את זה.
יעקב אשר: אבל הכי גרוע, שבאה העירייה והבינה שהמדינה לא יודעת לתת במכה אחת כל כך הרבה כסף.
יעקב אשר: הכינה תוכנית אמיצה של מימון על חשבון תקציב העירייה עם התחשבנות עם המדינה יותר מאוחר.
יעקב אשר: גם את זה אתם דוחים.
יעקב אשר: גם את הדבר הזה, שיכול היה לתת לפחות 1,000 כיתות, לחבוש את הדימום הזה הקשה שיש.
יעקב מרגי: עיריית ירושלים משלמת כ-100 מיליון ₪ על שכירויות.
ניר ברקת: ועוד שיפוצים.
יעקב מרגי: אני עושה את זה טוב.
יעקב מרגי: למה אתה מקלקל?
יעקב אשר: איך זה שגם באו ודחו, או לא מקדמים את התוכנית הזו כרגע, את ההחלטה הזו של העירייה שמוכנה לקחת על עצמה מימון ביניים – זה מראה שמישהו פה לא מבין את המוטל עליו, ומי שסובל מזה הם הילדים של כולנו, ולא כולנו המפלגה.
יעקב מרגי: אחרון הח"כים להיום, מוטי יוגב, בבקשה.
מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש, ראשי רשויות, ראשית, הדיון חשוב והדיון גם זועק, כי חינוך בראש, וזה תשתית חיונית קריטית, ואנחנו לא רוצים להיות במצב ההפוך, שלצערנו סביבנו מיליוני ילדים לא נמצאים בספסל הלימודים במדינות ערב.
מרדכי יוגב: מדינת ישראל נמצאת במקום אחר כמעט בכל התחומים.
מרדכי יוגב: שנית, אני לא חושב שאנחנו משני צדי מתרס, גם לא אל מול משרד החינוך.
מרדכי יוגב: תמיר שמייצג פה, אחרים, אני חושב שאנחנו זועקים פה זעקה שאתה זוכה לשקף אותה – לא בפעם הראשונה, אבל נדמה לי שזו זעקה גדולה יותר.
מרדכי יוגב: אני מסכים עם חברי חבר הכנסת יעקב אשר, שאפשר לעשות חשבונות פנימיים לגבי הסכמי גג מול הווה, מול פערי עבר, אבל המחסור הוא חמור – גם במכסה, גם בצורך לשפץ.
מרדכי יוגב: יש מקומות שצריכים גידול, יש מקומות שצריכים שיפוץ, יש מקומות שצריכים, כפי שציין פה ראש עיריית ירושלים, את השינויים הדמוגרפיים שקורים, אם מהזדקנות או אם מאוכלוסיות שונות שבאות ונכנסות.
מרדכי יוגב: זה חשבון כבר יותר פנימי, יותר עמוק, יותר עדין, יותר קשה, אבל החינוך בראש במדינת ישראל.
מרדכי יוגב: צריך להיות פה שינוי משמעותי מאוד, והוא מחייב עוד אבחון, כפי שתמיר אמר פה שעשו, והרבה יותר תקציב.
מרדכי יוגב: גם אומר עוד שני דברים שרגולציה ארצית ממלכתית – האחד, תמיר, זו ההתייחסות לרשויות שהן חלשות ביכולתן לבצע את הדבר.
מרדכי יוגב: אני לא יודע איך לעשות את זה.
מרדכי יוגב: אני חושב על זה.
מרדכי יוגב: יש לי מחשבה, אבל אני לא רוצה כרגע להגיע למיקרו, שלא מצליחות כרגע להוציא לפועל, וגם בתוך רשויות מתקיימת לעתים הטעיה, מסיבה זו או אחרת.
מרדכי יוגב: לנגד עיניי קופצים כרגע בבית שאן – חלקם יפהפיים, חלקם בקרוואנים, חלקם עוד עם בטון של 40 ס"מ מ-1969, מההפגזות, והחלונות בהם עוד אטומים מאז, וחלקם דולפים.
מרדכי יוגב: לכן אני אומר, אדוני היושב-ראש, מציע – וירושלים על ראש שמחתנו – לא רק בגלל הכמות, כפי שאמר פה חברי חבר הכנסת יעקב אשר; גם בגלל השונות, ומה שמתבקש במזרח ירושלים לטפל.
מרדכי יוגב: הציג פה ראש העיר את הצרכים השונים ואת מבחן הרצונות של ערביי מזרח ירושלים.
מרדכי יוגב: לכן היא מחייבת מאוד-מאוד עמידה.
מרדכי יוגב: לכן אני אומר שני דברים כמסקנה: אחד, אני חושב שמעבר לישיבות המעקב – וזה הדבר הראשון, שיש צורך לייצר את ישיבות המעקב הללו אחת ל – אתה תקבע אם חודשיים או שלושה, כדי לראות תזוזות.
מרדכי יוגב: שתיים, מכתב שאני חושב שייצא מהוועדה בראשותך, נחתום עליו כל חברי הוועדה, כאיש אחד בלב אחד, קואליציה ואופוזיציה מכל מגזרי החברה לראש הממשלה, לשר החינוך, לשר האוצר, לממשלה כולה, שישקף את מה שפה בוועדה, את המספרים.
מרדכי יוגב: תשתית חיונית, שהיא חיונית עוד לפני תשתיות אחרות.
מרדכי יוגב: יש צורך שהשיקוף הזה יביא למצב שלתמיר, לצורך העניין, יהיו הרבה יותר כלים לעשות הרבה יותר כבר ב-17'.
מרדכי יוגב: עוד תקציב ודאי ב-18', ב-19', ותקציבים שמתחדשים עלינו.
מרדכי יוגב: את התשתית הזאת צריך לכסות, כי החינוך הוא בראש, ולכל ילד צריכה שתהיה כיתה.
יעקב מרגי: חנין, הפסקתי אותך.
חנין זועבי: יש לי שאלה מאוד פשוטה.
חנין זועבי: אני רוצה לשאול, אם תוכנית החומש הזאת עד 2021, שנקבעה ל-17,000, כמה מתוקצב למגזר הערבי, וכמה נוצל בתוכנית החומש הקודמת לבניית כיתות לישובים הערביים?
יעקב מרגי: תרשום את זה ותן לי בחמש הדקות האחרונות.
יעקב מרגי: הרב צביקה כהן, דקה.
יעקב מרגי: עכשיו אני רץ – דקה לכל אחד.
יעקב מרגי: אני אומר מראש – לא כל מי שנרשם, ידבר.
<צביקה כהן: אדוני היושב-ראש, עצם הרעיון שהדיון הזה, אדוני היושב-ראש, הביא אליו את הצבא הגדול הזה, מראה עד כמה הנושא הוא נכון ואמתי, ועצם המצגת שמשרד החינוך מציג בפנינו, מציג את המצב התהומי שאנחנו נמצאים בתוכו.
<צביקה כהן: המצב בירושלים, כפי שהזכיר ראש העיר, החוסר הגדול, השלמת הפערים, הגידול הטבעי – פשוט בושה למדינה.
<צביקה כהן: בושה למשרד החינוך ולעומד בראשו.
<צביקה כהן: בושה לכוחות של משרד החינוך.
<צביקה כהן: דע לך – אתה מזדעזע מהמילים שאני אומר.
יעקב מרגי: אתה יכול לומר: בושה לנו.
<צביקה כהן: אני מדבר עכשיו אל שר החינוך, ותקשיב היטב למה שאני אומר לך.
<צביקה כהן: אתם מדברים על 32 ילדים בכיתה.
<צביקה כהן: אתם מוזמנים לראות 52 בנות בכיתה, בנות כיתה י', י"א וי"ב.
<צביקה כהן: פשוט בושה למדינה.
<צביקה כהן: תראה מכולות שבהמות היו שם לפני עשרים שנה.
<צביקה כהן: איך אתם עוברים אל סדר-היום על זה?
<צביקה כהן: אני מבקש, אדוני, המערכת בירושלים – זה לא קשור לסקטור חרדי, חילוני, ערבי – פשוט קטסטרופלית.
<צביקה כהן: אתה קורס.
<צביקה כהן: תראה מה קורה – אי-אפשר להמשיך לסדר-היום.
<צביקה כהן: שר הפנים נתן אישור עקרוני למתן הלוואה.
<צביקה כהן: קחו אחריות, משרד החינוך.
<צביקה כהן: תכירו בצורך.
<צביקה כהן: ותנו לנו גיבוי גם להחזר הסופי בסוף, לתת גיבוי לתהליך הזה, כי אי-אפשר לפתוח את שנת הלימודים הנוכחית.
<צביקה כהן: אני קורא לראש העיר ירושלים, מכובדי ניר – תשקול את פתיחת שנת הלימודים.
<צביקה כהן: אתה לפני קטסטרופה.
<צביקה כהן: תשקול את הפתיחה ואולי גם אי-פתיחה.
<צביקה כהן: אני חושב שירושלים לא יכולה לפתוח שנת לימודים.
<צביקה כהן: אדוני, יש לנו אחריות לילדים.
יעקב מרגי: אני קורא לך לחזור בך.
יעקב מרגי: אנחנו לא אוהבים להשתמש בילדים.
<צביקה כהן: אתה טועה.
<צביקה כהן: זה לא איום.
<צביקה כהן: זה מצב נתון.
יעקב מרגי: אבי קמינסקי, תציג את עצמך, בבקשה.
<אבי קמינסקי: שלום, אני אבי קמינסקי, יושב-ראש איגוד מנהלי אגפי החינוך ברשויות המקומיות.
<אבי קמינסקי: אעשה את זה זריז.
<אבי קמינסקי: קודם כל אני רוצה לדבר על מינהל הפיתוח במשרד החינוך.
<אבי קמינסקי: אני חושב שהוא מינהל שירותי, הוא מינהל עם אנשי מקצוע טובים, והוא נותן שירות מעולה, עם ייעוץ נכון וראוי לרשויות המקומיות.
<אבי קמינסקי: חשוב שהדברים האלה ייאמרו, גם כשיש חסרים.
<אבי קמינסקי: כולנו יודעים שחסרות כיתות, ואני מציע לך, יושב-ראש הוועדה, ללחוץ יחד עם כל הגורמים לקיים עוד פגישה עם האוצר, עוד פגישה משולבת על-מנת לקדם את הצרכים שנמצאים על סדר-היום – גם על ירושלים וכמובן גם בכל הארץ, כי הצרכים של ירושלים הם מיוחדים, אבל גם הצרכים האחרים, ולפעמים אני לא מקנא בתמיר או בחבר'ה שלו, שהופכים להיות לוליינים בתוך הצרכים שקיימים בתוך המערכת.
<אבי קמינסקי: הדבר האחרון שאני רוצה לומר, ודיברנו על זה מעט, אבל חיים הזכיר – נושא תקצוב הכיתות.
<אבי קמינסקי: כמובן, תקצוב הכיתות הוא בחסר, וכשאתה לוקח מהכיס לבניית בית ספר, אתה נותן שירותים פחותים ממקום אחר – גם בשירותי חינוך, גם בשירותי רווחה, וגם הדבר הזה מצריך ראייה נוספת.
<אבי קמינסקי: ולראיה הדבר הפשוט ביותר – כיתת גן מתוקצבת לפי 780, ומי שמכיר, 780,000 שקל – לא מספיק לבנות כיתת גן, על כל המשתמע מכך, וגם זה – תקצוב של האוצר זה תקצוב שחסר.
<אבי קמינסקי: עשינו כל מה שאנחנו יכולים, גם משרד החינוך וגם אנחנו בעניין הזה, ובסופו של דבר היתה החלטה של האוצר.
<אבי קמינסקי: תודה רבה.
<דוד מלכי: שלום.
<דוד מלכי: שמי דוד מלכי.
<דוד מלכי: קודם כל, אני מחזק מאוד את דברי ראש העיר.
<דוד מלכי: אני רוצה לדבר על המצוקה שיש פה בעיר.
<דוד מלכי: אני באתי מגבעת שמואל אחרי כל המענקים, ולא באתי לפה בגלל כסף – יש הרבה דברים יפים, אבל אפשר לראות איך השכונה שלנו נראית.
<דוד מלכי: ויתרתי על המון דברים, והדבר הכי חשוב לי – החינוך.
<דוד מלכי: ופתאום אני מגלה שיש כל כך הרבה בעיות מבחינת מבנים, מבחינת תקציבים, וזה הדבר היחיד שנשאר בעיר.
<דוד מלכי: אנשים פשוט כל כך סובלים, והבעיה המרכזית, אני חושב, שנופלת על כולם – שאנשים שהם חזקים כלכלית, פשוט בורחים מהעיר.
<דוד מלכי: כשהם רואים את כל הדברים מסביב, ובנוסף הנדבך של החינוך, גם כן לא מספיק חזק, ואני יכול לומר שהציבור שאולי הכי הרבה סובל זה כי אין לנו כל מיני נציגויות בעירייה, אין לנו – אנחנו לא מיוצגים בצורה סבירה, אז אנחנו סובלים.
יעקב מרגי: עוד שני דוברים – וירושלמים אני שם בצד.
יעקב מרגי: אני חושב שדיברו די והותר על סוגיית ירושלים.
קריאה: אתה מפלה אותנו.
יעקב מרגי: אתה השתלטת על הדיון ואני מפלה אותך?
יעקב מרגי: יש גבול לנחמדות שלי.
יעקב מרגי: דיון שהיה צריך להיות הצגת חומש – נתתי במה מכובדת לירושלים.
יעקב מרגי: קח את המילים שלך בחזרה.
<הניה מרמורשטיין: אני רוצה לדבר על החינוך המיוחד.
<הניה מרמורשטיין: צריך לשים לב אליו יותר.
<הניה מרמורשטיין: הילדים בחינוך המיוחד במבנה שכור או במבנה יביל – המבנה יש לו פחות רגישות.
<הניה מרמורשטיין: ילדים בחינוך המיוחד, הרבה מהם צריכים רגישות.
<הניה מרמורשטיין: ברגע שהם נמצאים במבנה שכור- - -
יעקב מרגי: תעדוף החינוך המיוחד.
<הניה מרמורשטיין: צריך גם שתהיה עדיפות נוסף לשילוב.
<אמיתי שוחט: קודם כל, הנושא של הנגישות, עד 2019 – אני מקווה שהכיתות החדשות יבואו נגישות.
<אמיתי שוחט: הנושא של הנגשה פרטנית – האם הנושא של התניית תקצוב בניצול הרשאות, קיים גם לגבי הנגישות הפרטנית?
<אמיתי שוחט: זה משהו שנרצה לבדוק אותו, כי כרגע יש תת ניצול של ההרשאות.
<אמיתי שוחט: הנושא של השילוב – בבנייה של בתי ספר משלבים צריך גם כיתות ספח.
<אמיתי שוחט: הנושא של – כיום רשויות מפזרות את הילדים היכן שיש בתי ספר.
<אמיתי שוחט: יש עדיפות לבניית מוסדות לחינוך מיוחד בתוך הרשויות.
<אמיתי שוחט: חוק החינוך המיוחד מדבר על זה.
<אמיתי שוחט: בישיבה לוועדה לביקורת המדינה הצהיר הסמנכ"ל שזה לא נעשה מפאת אכיפה, אבל כן יש התניה של תקצוב כיתות, בתנאי שיפתחו מוסדות לחינוך מיוחד.
<אמיתי שוחט: האם אתם עדיין עומדים מאחורי זה?
<אמיתי שוחט: והאם יש אפשרות לבנות את כיתות החינוך המיוחד האלה בתוך בתי הספר הרגילים, כפי שהמליצה ועדת דורנר ו-וועדה של משרד החינוך?
יעקב מרגי: אלו"ט, עו"ד נעמה ענתבי, בבקשה.
<נעמה אריעם ענתבי: אני רוצה להתייחס בקצרה ברשותכם למחסור בכיתות ייעודיות לתלמידים עם אוטיזם.
<נעמה אריעם ענתבי: העברנו את הנתונים למשרד החינוך.
<נעמה אריעם ענתבי: היום אנחנו נמצאים במצב שיש מחסור אקוטי בכיתות ייעודיות לתלמידים עם אוטיזם.
<נעמה אריעם ענתבי: רק לסבר את האוזן, לצורך העניין, בין דימונה לבאר שבע יש בית ספר ייעודי אחד לתלמידים עם אוטיזם, כשהפרומרמה מדברת על 60 עד 80 תלמידים, והוא מלא ב-110 תלמידים.
<נעמה אריעם ענתבי: יש לנו עוד כמה וכמה בתי ספר כאלה.
<נעמה אריעם ענתבי: כרגע המצב הנוכחי הוא שצריך לפתוח כ-25 בתי ספר ייעודיים לתלמידים עם אוטיזם רק כדי לגשר על הפערים הנוכחיים.
<נעמה אריעם ענתבי: אנחנו מדברים על גידול של כ-10% כל שנה.
<נעמה אריעם ענתבי: אנחנו מאוד נשמח להתכנס מול משרד החינוך, ולייצר תוכנית חומש המתאימה לתלמידים עם אוטיזם, ולקחת בחשבון את הגידול הזה.
יעקב מרגי: גלית עמיהוד, מחווה של רצון טוב לירושלמים.
<גלית עמיהוד: אני גם מבית ספר נועם בנות בקריית משה.