GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דגנית בן דב: לא אמרתי "לא הגיונית" ולא אמרתי "לכן".
<ליאת הלבץ: אמרת שבמהלך תקופה עשית גם עבודות גינון שהן לא חלק - - -
<דגנית בן דב: במהלך התקופה הזו נבנה המבנה של בית החולים, הוקם בית הספר וכסטודנטים הרגשנו גאווה להיות חלק מההקמה של הדבר הזה ולתרום לעניין.
<ליאת הלבץ: אין שום בעיה, מצוין.
<ליאת הלבץ: אז כרגע המצב הנוכחי הוא שהסטודנטים לא מקימים את בית החולים, בית החולים קיים והם מתבקשים להגיע בשבתות לעשות פעילות בשבת.
<ליאת הלבץ: עניין השכר זו לא הייתה הדרישה הבלעדית.
<ליאת הלבץ: הצענו ושמנו על השולחן - - -
<דגנית בן דב: אני לא חלק מהדיון הזה, אני לא חלק מהמאבק הזה, אין לי שום סמכות.
<דגנית בן דב: שאלת לדעתי האישית וקיבלת אותה.
יעקב מרגי: דגנית, ליאת, נעשה סדר בדברים.
<אמיר שטיינמן: לגבי הניסיון להשוות בין מסלול הרפואה הומנית למסלול הרפואה הווטרינרית, הם לא אותו הדבר.
<אמיר שטיינמן: מסלול הרפואה ההומני מתחיל משנה א' והוא נמשך שבע שנים, כשבהתחלה הם עושים לימודי פרא רפואה ואחרי כן, בשנה רביעית, חמישית ושישית הם נמצאים בהכשרה קלינית.
<אמיר שטיינמן: הם נמצאים ברוטציות במחלקות במשך שלוש שנים ללא קבלת שכר, כולל בחלק מהמחלקות תורנויות.
<אמיר שטיינמן: גם שם יש סחף עם השנים, בעבר היו המון תורנויות, עם השנים ירד מספר התורנויות, אבל יש להם שלוש שנים של הכשרה קלינית ואז הם מגיעים לסטז'.
<אמיר שטיינמן: הסטז' שלהם לא מקביל לסטז' שלנו.
<אמיר שטיינמן: הסטז' שלנו מקביל לשלוש השנים האלו, שבהן לא מקבלים שכר.
<ליאת הלבץ: אבל קלינית אין ב - - -
<אמיר שטיינמן: כשמתחילים סטז' ברפואה הומנית זה אחרי שהם נבחנו והם מקבלים רישיון להיות רופאים, הם בעצם רופאים בסטז' והם מקבלים שכר.
<אמיר שטיינמן: אצלנו זה לגמרי לא אותו הדבר.
<אמיר שטיינמן: קודם כל, לימודי וטרינריה הם אחרי תואר ראשון, אז יש לנו אותם רק לארבע שנים, כן יש לנו חשיפה קלינית בשנים הראשונה, השנייה והשלישית, אנחנו מנסים להעלות, פרופ' מרב שמיר מובילה את זה שאנחנו נעלה את כמות החשיפה הקלינית, אבל היא עדיין מאוד מועטה לעומת מה שקורה ברפואה ההומנית.
<אמיר שטיינמן: כשהם מגיעים לשנה ד' הם בעצם בלי שום ניסיון קליני והם סטודנטים לכל דבר ועניין.
<אמיר שטיינמן: גם כאן, הניסיון להגיד שהם משמשים ככוח עבודה הוא פשוט אין לו ידיים ורגליים.
<אמיר שטיינמן: אתמול ב-12 בלילה, אני הגעתי לבית החולים לדיסטוקיה, לא היה שם אף סטודנט שעזר לי.
<אמיר שטיינמן: הוא לא צריך לעזור לי, הוא צריך ללמוד.
<אמיר שטיינמן: אני לא צריך אותו בשביל שהוא יעזור לי, הוא היה צריך לרצות להיות שם על מנת לראות פעם ראשונה בחיים שלו איך מתמודדים עם דיסטוקיה.
יעקב מרגי: מה זה דיסטוקיה?
<אמיר שטיינמן: המלטה קשה של סוסה, נתקעה בהמלטה, הסייח מת, הוא נתקע ברחם.
איציק שמולי: כן, אבל אתה עושה דה לגיטימציה והשטחה של העמדה שלהם.
איציק שמולי: הם לא נגד התורנויות, הם מטילים ספק בנחיצות של התורנויות המוגברות בסופי שבוע ובחגים.
איציק שמולי: זו עמדתם.
איציק שמולי: הם לא נגד ההתנסות הקלינית ולא נגד התורנויות, לבוא וללמוד ממך.
איציק שמולי: אני, בכל פגישותיי איתם, לא שמעתי מילה וחצי מילה שהם לא רוצים לקחת על עצמם את הדבר הזה.
איציק שמולי: לכן לא צריך לעשות דה לגיטימציה, כפי שאתה עושה פה וכפי שהרקטור של האוניברסיטה, אשר כהן, לא בפעם הראשונה עושה לעמדה שלהם.
איציק שמולי: זאת לא העמדה של הסטודנטים.
איציק שמולי: זה שעשיתם ושיפרתם חלק מהדברים זה ייאמר לזכותכם, אבל שמענו בוועדה הזאת סיפורים על מה שהיה בעניין של התורנויות והמטלות שהוטלו עליהם לפני כמה שנים.
איציק שמולי: סטודנטים הובילו את הצואה וכל מיני דגמים כאלה של בעלי חיים ממקום אחד למקום שני, אז מה?
<אמיר שטיינמן: קודם כל, אני מנהל את בית החולים ארבע שנים, זה לא קיים היום.
<אמיר שטיינמן: אז צריך לדייק.
<אמיר שטיינמן: זה נושא מאוד מורכב.
<אמיר שטיינמן: אל"ף, אני לא עושה - - -
איציק שמולי: אני יודע שהנושא מורכב ודווקא בגלל זה לא צריך לעשות השטחה של העמדה שלהם.
<אמיר שטיינמן: אני לא עושה דה לגיטימציה, אני אומר שההורדה, גם מה שקרה עכשיו, הירידה בכמות החשיפה הקלינית, זו התוצאה של זה.
<אמיר שטיינמן: שאלת קודם על הכשרה בחו"ל, ההכשרה בחו"ל היא מאוד ורסטילית.
<אמיר שטיינמן: יש מדינות, ואנחנו מסתכלים עליהן כעל מודל, כמו צפון אמריקה, שבהן ההכשרה הקלינית היא מאוד אינטנסיבית, בשביל להביא את הווטרינר למה שאנחנו מגדירים כיכולות ביום הראשון אחרי שהוא קיבל את הרישיון ואנחנו רוצים להגיע לאן שהם מגיעים בצפון אמריקה, ויש מדינות שבהן אין בכלל הכשרה קליני, איטליה או מדינות במזרח אירופה שבהן אין, שם בוגר גומר לימודים תיאורטיים.
<אמיר שטיינמן: השאלה היא אם כל אחד מאיתנו היה רוצה שבכלב שלו יבוא ויטפל רופא כזה.
<אמיר שטיינמן: אתה צודק, הם מגיעים ועוברים את מבחן הרישוי בארץ ואכן חלקם נכנסים לשוק שלנו, כשהם בעצם לא טיפלו בחיים בכלב, האם זה האידיאל שלנו?
<אמיר שטיינמן: יש את השיפוע הזה, כמה אנחנו פוגעים בהכשרה הקלינית.
<אמיר שטיינמן: להגיד שאנחנו הופכים את זה ממאה לאפס זה כנראה לא נכון, זו איזושהי פשרה באמצע.
<אמיר שטיינמן: נעשתה פשרה כרגע, נעשתה פשרה משמעותית, אני לא לגמרי פוסל את העמדה שלהם, אבל אני מציין עובדה, שבגלל שהם ירדו בכמות המשמרות בהכרח הם ירדו בכמות החשיפה הזאת ובהכרח הם מתנסים פחות.
<אמיר שטיינמן: רק לתקן את זה, יש לא מעט סטודנטים היום, למעלה ממחצית הכיתה שהתנדבו לעשות משמרות, שבאו אלינו אחרי כל התיקון הזה ושאלו למה ויתרנו על משמרות לילה.
<אמיר שטיינמן: חלק מהם התנדבו לעשות משמרות לילה.
<אמיר שטיינמן: אבל השאלה בסוף, אם ניקח את זה אל הקצה ונגיד שכל שנה ד' היא שנה התנדבותית, האם אנחנו מוכנים לאפשר לאלה שלא התנדבו, ה-70% שיתנדבו יהיו וטרינרים מעולים כנראה, מה עם ה-30% שלא יתנדבו?
<אמיר שטיינמן: האם אנחנו - - -
יעקב מרגי: אני חושב שתחום ההוראה לא צריך להיות התנדבותי.
יעקב מרגי: צריך למצוא את האיזון הרצוי והאפשרי שמתחשב בכל הצרכים, גם האקדמיים וגם הפרקטיים גם הצרכים האישיים של הסטודנט.
<אמיר שטיינמן: זה מה שאנחנו עושים.
<גד בנעט: ואנחנו חושבים ש-15 התורנויות האלו הן הכרח, הן הכרח להתנסות בדברים שלא היינו מתנסים בהם בצורה אחרת.
<מרב שמיר: אני רוצה רק להדגיש - - -
יעקב מרגי: בבקשה, רק תציגי את עצמך לפרוטוקול.
<הגר מרב שמיר: מרב שמיר, ראש ועדת הוראה של בית הספר - - -
יעקב מרגי: פרופ' הגר מרב שמיר.
<מרב שמיר: אני רוצה להדגיש עוד נקודה, אולי הבדל חשוב בין הכשרה של רופא הומני להכשרת רופא וטרינר.
<מרב שמיר: בתום אותן שבע שנים רופא רק מתחיל את דרכו בהתמחות ולפני שהוא מסיים התמחות של עוד חמש, שש שנים, הוא בכלל לא אמור לגעת בחולה, אלא במסגרת של ההכשרה בתוך בית החולים.
יעקב מרגי: הוא לא אמור והוא נוגע.
יעקב מרגי: בואי, תספרי לי.
<מרב שמיר: לא, אלא בתוך ההכשרה בתוך בית החולים.
<מרב שמיר: אצלנו, הבוגרים שלנו יוצאים, הם מסיימים את מסלול ההכשרה לחלוטין, הם אמורים להיות מסוגלים מצד אחד להפעיל מכשיר רנטגן, לצלם ולפענח, לעשות הרדמה של בעל חיים, לעשות ניתוחים של בעלי חיים - - -
יעקב מרגי: לכן ההתנסות היא מחויבת.
<מרב שמיר: גם האחריות שלנו, ברגע שחותמים פה על רישיון זה אומר - - -
יעקב מרגי: לכן אני לא הסכמתי בקטע של ההתנדבות, צריך למצוא את קו האמצע הרצוי.
<מרב שמיר: לכן אנחנו באמת מרגישים את המחויבות הזאת ואת הלחץ הזה, שכשמישהו משתחרר מבית הספר, בגלל האהבה שלנו לחיות, הוא יהיה מסוגל לטפל בחיה.
<מרב שמיר: זו אחריות עם משקל די כבד, כמו שאמיר אמר, זה נכון שיש, זה לא אפס ואחת - - -
איתן ברושי: יש מספיק סטודנטים לנושא?
<הגר מרב שמיר: כן.
יעקב מרגי: כן, 10% מהסטודנטים מהבוגרים לא עוסקים במקצוע.
איתן ברושי: לומדים פה תלמידים זרים?
<מרב שמיר: לא, רק ישראלים.
<אמיר שטיינמן: הלימודים בעברית.
<גד בנעט: הלימודים בעברית והדרישה היא להיות אזרח ישראלי.
יעקב מרגי: בבקשה, מקצה שיפורים?
<שלומי יחיאב: כן, יש לי שלוש הערות קטנות.
יעקב מרגי: חברים שלך לא רוצים לדבר?
<יהודית גידלי: סומכים עליו.
יעקב מרגי: זכור לי שגם בפעם שעברה נתנו לך להיות ב - - -
<שלומי יחיאב: בתגובה שראיתי מהאוניברסיטה לוועדה ולמל"ג, הם ציינו שבית החולים נכנס לנוהל חירום החל מיום חמישי עד יום ראשון, רציתי לדעת האם יש הבדל בין התורנויות בימי שישי לימי שבת ובין חול המועד לחג?
<שלומי יחיאב: זו שאלה ראשונה.
<שלומי יחיאב: שאלה שנייה, האם בית הספר מנהל מעקב אחרי הסטודנטים שלומדים בשבתות ואלה שעושים את התורנויות בשישי, למשל?
<שלומי יחיאב: שאלה שלישית, איך אתם מצפים מהסטודנטים להגיע בשבתות ובחגים לבית החולים, לתורנויות האלו?
<הגר מרב שמיר: מה זה מעקב?
<שלומי יחיאב: האם אתם יודעים איזה מהסטודנטים עושים את התורנות ביום שבת ואיזה מהסטודנטים עושים את התורנות ביום שישי?
<שלומי יחיאב: זה מבחינת מעקב, והשאלה השלישית זה איך אתם מצפים מהסטודנטים להגיע בשבתות ובחגים לבית החולים?
<מרב שמיר: קודם כל מספר התורנויות או הסבבים ואיזה סטודנט נמצא בכל סבב, זה דבר שרשום ונקבע בתחילת השנה על ידי אותה ועדה.
<מרב שמיר: זה ברור שהכול רשום.
<מרב שמיר: יש להם מספר סבבים חובה, מספר סבבים שהם יכולים לבחור, יש מספר תורנויות שהן חובה.
<מרב שמיר: הכול רשום ונמצא במשרדים אצלנו.
<מרב שמיר: יש להם לוג בוק, הם התחילו למלא לוג בוק בכל סבב שהם נמצאים.
<מרב שמיר: מספר המקרים, איזה מקרה הם קיבלו, שם, מספר תיק, יש מעקב מאוד מאוד צמוד ואת אותו לוג בוק הם צריכים להגיש למזכירות לענייני הוראה בסוף כל סבב.
<מרב שמיר: יש רופא שאחראי על הסבב שבודק את הלוג בוק הזה.
<מרב שמיר: אנחנו יכולים לדעת עד פרטי פרטים, כמה בעלי חיים כל סטודנט קיבל ובדק ושחרר בכל אחד מהסבבים, עד פירוט כזה ואנחנו כמובן יודעים, כל אחד מאתנו, אני גם ראש ועדת הוראה ואני גם ראש מחלקת נוירולוגיה, וסטודנט שנמצא אצלי, אני יודעת, נותנת לו ציון בסוף הסבב, מקבלת ממנו את הדוח על הסבב, רואה את הלוג בוק שלו וכך נעשה בכל אחד מהסבבים.
<מרב שמיר: זה לחלוטין תחת מעקב.
<ליאת הלבץ: אבל אז לא ידעתם, כשעשו את ה - - -
<מרב שמיר: בוודאי שידענו.
<ליאת הלבץ: אתם אמרתם בעצמכם שאתם כמוסד לא ידעתם על אותם סטודנטים שעשו ביניהם סידורים והורידו לעצמם תורנויות.
יעקב מרגי: בהתארגנות פנימית.
<אמיר שטיינמן: אלה שני סטודנטים מ-50.
<אמיר שטיינמן: אנחנו לא סופרים, לא מנהלים ספירה.
<אמיר שטיינמן: יש לנו רישומים, אנחנו לא הולכים כל היום ועוקבים אחרי הסטודנטים, האם הם עשו 20 או 22 או 15.
<מרב שמיר: הם לא הורידו סבבים, הם סידרו בעצמם את הכוננויות ביניהם והורידו ביניהם.
<שלומי יחיאב: אודה לכם אם תוכלו לענות לשתי השאלות האחרות.
<שלומי יחיאב: שאלתי עוד שתי שאלות, לגבי ההבדל בין משמרת בשישי לבין משמרת בשבת האם יש הבדל אקדמי לדעתכם?
<אמיר שטיינמן: אין הבדל.
<שלומי יחיאב: אין הבדל?
<שלומי יחיאב: מעולה.
<שלומי יחיאב: אז אם אין הבדל, לפי דעתי אנחנו יכולים לפתור את הסוגיה.
<שלומי יחיאב: מה שאנחנו הצענו, אמרנו ככה, שאם אין הבדל בין משמרת בשישי לבין משמרת של שבת, אז הסטודנטים כולם מוכנים להגיע בימי שישי ובחול המועד ולהיות מהבוקר עד שעתיים לפני כניסת שבת וחג.
<שלומי יחיאב: ואז הם גם מקבלים את ההכשרה האקדמית שלהם והם גם לא פוגעים בשבתות ובחגים וגם תיכף נגיע לשאלה השלישית ששאלתי, איך הסטודנטים מגיעים בשבתות ובחגים.
<שלומי יחיאב: לא תהיה להם תשובה, כי כנראה שמצפים מהם להגיע ברכבים ואז אני חוזר לאמירה הראשונה, שהלימודים בבית הספר לווטרינריה באוניברסיטה העברית זה לימודים רק למי שיש להם, רק למי שיכול להחזיק רכב.
<שלומי יחיאב: אנחנו במדינת ישראל בשנת 2017 כשאנחנו כל הזמן מדברים על יוקר המחיה, זה יוקר המחיה.
<שלומי יחיאב: לצפות מסטודנטים להחזיק רכב כדי להגיע בלי תחבורה ציבורית - - -
איתן ברושי: כל כמה זמן צריך להגיע?
<שלומי יחיאב: 15 שבתות בשנה.
<אמיר שטיינמן: יש גם שישי וחגים.
<שלומי יחיאב: בשישי יש תחבורה ציבורית.
<גד בנעט: אנחנו מדברים על בערך חמש פעמים בשנה.
<שלומי יחיאב: אין לי בעיה.
<שלומי יחיאב: מבחינתי אלו חמש פעמים בשנה שאתם מצפים מהם לשים רכב.
<שלומי יחיאב: ואם מנהל בית החולים אומר שאין הבדל בין יום שישי ליום שבת, אז אנחנו עושים את הפשרה מצדנו ואומרים, סבבה, לא לוקחים את כל הסוף שבוע.
<גד בנעט: מאיפה אתה לוקח את הזכות להתערב בלימודים - - -
יעקב מרגי: רגע, רגע, רבותיי, מכובדי.
יעקב מרגי: אנחנו אמנם באווירה ידידותית, אבל בוא, כמו שאיציק שמולי אמר, אתה בא בטענה אל תעשה השטחה, בוא, זה שהובלת אותו בקטע הזה ששאלת אם אין הבדל, בוודאי שאין הבדל אבל מה הוא יעשה עם כל הסטודנטים בימי שישי?
יעקב מרגי: אני עכשיו מתיימר לענות במקומך.
<אמיר שטיינמן: אתה עונה מצוין.
יעקב מרגי: ערך ההתנסות נפגע.
יעקב מרגי: אם הערך האפקטיבי שיהיו סטודנט אחד או שניים או שלושה במרפאה באותו רגע ואתה תביא לו, בגלל הפריסה הזו, שישה-שבעה אז הערך ההתנסותי - - - אם קלעתי.
יעקב מרגי: לכן אני בכוונה קפצתי ולא נתתי לו לענות.
יעקב מרגי: צריך למצוא תמיד את האיזון.
יעקב מרגי: הכי קל לבוא ולהגיד בום, ואנחנו חברי הכנסת לפעמים, סליחה שהפרעתי לכם, אנחנו חברי הכנסת פה בוועדות לפעמים גם חוטאים בכך.
יעקב מרגי: באים, אנחנו מפקחים על עבודת הרגולטור, באים ונופלים.
יעקב מרגי: אבל באמת צריך לבחון את זה במידה מאוזנת.
יעקב מרגי: יכול להיות שאפשר עוד לשפר ממה שהם נענו, יכול להיות, אני אקרא להם בדיון לבחון שוב, אבל אני אומר לכם, אני חושב שהנגשה ובניית סביבת לימודים נאותה תעודד סטודנטים.
איתן ברושי: אבל זה לא התפקיד שלנו להתעסק בדבר כזה.
יעקב מרגי: רגע, אני כרגע בסטודנטים.
יעקב מרגי: הדיון היום הוא על הסטודנטים לווטרינריה, אבל חייבים באמת למתוח את הקו במקום הכי נכון כי יש פה גם ערך לימודי ואסור לנו לפגוע - - -
<שלומי יחיאב: אנחנו מסכימים.
יעקב מרגי: לכן זה היה שטחי מדי לבוא ולהגיד, "אה, זה אותו הדבר?
יעקב מרגי: אז בואו נעבור כולנו לימי שישי".
<שלומי יחיאב: אני מקבל, אבל לפחות נבחן את זה, כרגע לא בוחנים את זה.
<אמיר שטיינמן: כבוד היושב ראש, אל"ף, אתה ענית על זה בדיוק כמו שצריך.
<אמיר שטיינמן: נעשתה פה מחשבה מאוד מסודרת ודרך אגב, היא לא נעשתה בפעם הראשונה.
<אמיר שטיינמן: כמו שדגנית ציינה, גם אני הייתי סטודנט בכיתה של 20 סטודנטים, עשינו הרבה יותר משמרות.
<אמיר שטיינמן: גם בתור קצין בצבא לא טענתי שזה ששלחו אותי להקיף, אני גם אשלח את החיילים שלי, לטרטר אותם.
<אמיר שטיינמן: זו לא הסיבה.
<אמיר שטיינמן: יש הערכה אמיתית לשאלה איך צריכה להיות הכשרה קלינית.
<אמיר שטיינמן: בדיוק מה שאמרת.
<אמיר שטיינמן: אם ניקח את כל ה-55, וגם היום הם עושים פחות או יותר את אותה כמות משימות שעשינו בזמנו 20 סטודנטים.
<אמיר שטיינמן: זה נכון שבית החולים גדל, אבל הוא לא גדל פי שלושה.
<אמיר שטיינמן: אנחנו בסך הכול ניסינו לאזן בדיוק מהסיבה הזאת, בין הצרכים.
<אמיר שטיינמן: המסמך שנכתב על ידי הרקטור הוא מסמך שנעשתה עליו הרבה מאוד מחשבה.
<אמיר שטיינמן: גם היום אנחנו כן חושבים שירדנו בציר.
<אמיר שטיינמן: אנחנו חושבים שאנשים שהם לא וטרינרים הובילו באופן מודע או לא מודע לירידה באיכות הבוגר שלנו.
<אמיר שטיינמן: זו עובדה שאני לא חושב שיש עליה בכלל ויכוח.
<אמיר שטיינמן: השאלה אם זה כזה נורא או לא כזה נורא, זו שאלה אחרת, אבל ללא ספק הבוגר שלנו היום יהיה פחות טוב מן הבוגר שלנו אתמול.
<אמיר שטיינמן: השאלה היא אם אנחנו יכולים להוריד אותו עוד יותר.
<אמיר שטיינמן: גם היום אנחנו מכשירים פחות אינטנסיבי ממקומות בצפון אמריקה.
<אמיר שטיינמן: אנחנו כן מכשירים יותר ממקומות, כמו שאמרתי, כמו מזרח אירופה ואיטליה.
<אמיר שטיינמן: זה לא המודל שלנו, היינו רוצים להיות כמו בתי הספר הטובים בעולם בצפון אמריקה, כך אנחנו מחשיבים את עצמנו.
<אמיר שטיינמן: והורדה נוספת של חצי מכמות המשמרות, כי, שוב, להוריד משישי שבת זה כמו שהם אומרים, אל"ף, אלו משמרות של שמונה שעות אז אם היום יש שש כאלו בסוף שבוע, סליחה, ארבע כאלו כי אין לילה, יש ארבע כאלו בסוף שבוע, להוריד לשתיים, בהכרח יוריד ברמת ההכשרה.
<אמיר שטיינמן: לדחוף שם המון סטודנטים למשמרת, בסוף יש גבול.
<אמיר שטיינמן: זה חלק מהשאלה הקודמת של למה לא להעלות ל-100, שוב, על אותו בית חולים, פחות או יותר על אותה תשתית, אנחנו היינו 20, אחרי כן זה עלה ל-30, 40, 50, 55.
<אמיר שטיינמן: יש גבול לכמה סטודנטים אפשר להכניס לחדר ניתוח כשיש ניתוח.
<אמיר שטיינמן: אי אפשר לשים שם ארבעה סטודנטים, כי אף אחד מהם לא יראה כלום כשהם יעמדו מאחורה וינסו לראות משהו.
<אמיר שטיינמן: אז בסוף יש תשית שצריכה לשאת עליה את ההכשרה הקלינית.
<אמיר שטיינמן: אנחנו מנסים לאזן את זה, אנחנו מנסים לעשות את זה הכי טוב שאנחנו יכולים, אין לנו שום - - -
יעקב מרגי: אתה אומר לי במלים אחרות, חלוקת התורנויות בשבתות וחגים היא נטו צורך אקדמי לימודי ולא לוגיסטי מנהלי פנימי של בית החולים.
<אמיר שטיינמן: בתור מנהל של בית החולים, במאה אחוז.
<אמיר שטיינמן: עכשיו הם יכולים כולם ללכת - - -
יעקב מרגי: אני עכשיו ירדתי ממגדל השן האקדמי ושאלתי אותך בגובה העיניים וענית לי.
<אמיר שטיינמן: חבר הכנסת אורן חזן בא לביקור ביום שישי לפני כמה חודשים.
<אמיר שטיינמן: בלי להודיע.
<אמיר שטיינמן: הגיע לביקור בתשע וחצי או עשר בבוקר ביום שישי.
<אמיר שטיינמן: היו שם הרבה יותר רופאים ואנשי צוות מסטודנטים.
<אמיר שטיינמן: גם אם הסטודנטים כולם ייקחו את הרגליים וילכו, שום דבר לא יקרה.
<אמיר שטיינמן: להיפך, בית החולים יעבוד בצורה הרבה יותר טובה.
<אמיר שטיינמן: אנחנו לא רוצים את זה.
<אמיר שטיינמן: אני גם אומר, אתמול, שוב, אתמול בלילה, באתי לעשות את הדיסטוקיה, אם היה שם סטודנט, אני הייתי מקדיש לו עוד שעה עבודה.
<אמיר שטיינמן: אני הייתי מקדיש, יושב איתו, מסביר לו, נותן לו גם להכניס את היד, להרגיש את הדברים.
<אמיר שטיינמן: אני לא צריך אותו כעוזר בשבילי, אני צריך אותו בשביל ללמד אותו וחבל לי שהוא לא היה אתמול.
<אמיר שטיינמן: זה המצב לצערי היום בלילות.
<אמיר שטיינמן: גם חלק מחלוקת המקרים, צריך להבין שהמקרים שמגיעים ביום - - -
יעקב מרגי: אי אפשר לדבר עם הסוסה לדחות את זה לבוקר?
<אמיר שטיינמן: אי אפשר היה, היא לא הסכימה.
<יהודית גידלי: גם בעלי חיים יולדים רק בלילות?
<אמיר שטיינמן: כן, רגע, כן.
<אמיר שטיינמן: זה מה שהתחלתי.
<אמיר שטיינמן: אל"ף, כן, כי טורפים אותם ביום, זה עניין אבולוציוני, אבל חלק ממגוון המקרים שמגיע, כבית חולים שלישוני המקרים שמגיעים בתוך העבודה הם מקרים שמגיעים אחרי שהם עברו טיפול ראשוני במרפאת הרופא ורק אז הם מגיעים אלינו.
<אמיר שטיינמן: זה מגוון מקרים אחר לגמרי מהמקרים שמגיעים אלינו בלילה.
<אמיר שטיינמן: כמו שפרופ' גד בענט אמר קודם, ההסדרים עם העיריות, הם עובדים רק - - - כשתושב מוצא בעל חיים הוא מוצא בלילה.
<אמיר שטיינמן: אם הוא מוצא ביום הוא הולך לווטרינר הרשותי, אבל כשהוא מוצא בעשר בלילה, באחת עשרה או בשתים עשרה או בשתיים, אז הוא בא אלינו.
<אמיר שטיינמן: החלק הזה, הסטודנטים היום לא נחשפים אליו.
<אמיר שטיינמן: שוב, אנחנו מסתדרים, עובדה שאנחנו מסתדרים, אנחנו לא צריכים שהם יהיו שמה, אבל הם מפסידים אקט לימודי בזה שהם לא נמצאים שם.
יעקב מרגי: אני חושב שמיצינו.
<שלומי יחיאב: רק לגבי התחבורה הציבורית, הם לא ענו איך מגיעים בשבתות וחגים.
יעקב מרגי: הוא לקח את זה לתשומת לבו.
<דגנית בן דב: איך ברפואה מגיעים?
<שלומי יחיאב: הם סטז'רים, זה לא אותו הדבר.
<דגנית בן דב: וקליניים?
<שלומי יחיאב: קליניים, הם לא מגיעים בשבתות ובחגים.
יעקב מרגי: נציגת ור"ה.
<אמיר שטיינמן: כמו הסטודנטים במלגות המחקר.
<שלומי יחיאב: הם במלגות.
<שלומי יחיאב: אתה מוכן לתת מלגות לכולם?
יעקב מרגי: תקשיבי, מאחר שהורדנו את ההקבלה ואת ההשוואה לסטודנטים לרפואה לא היית צריכה ל - - -
<דגנית בן דב: הרופא הווטרינר שישב ממול ויצא לפני רגע הספיק לסמס לי לפני שהוא יצא, הוא גם מהמחזורים הראשונים, שהוא הגיע לתורנויות עם אופניים.
<שלומי יחיאב: זה הפתרון של משרד החקלאות?
<שלומי יחיאב: אני לא מבין.
<דגנית בן דב: גם אנחנו - - - והצלחנו להגיע.
<דגנית בן דב: זו שאלה של רצון.
<שלומי יחיאב: הבנתי.
יעקב מרגי: דגנית, תקשיבי.
יעקב מרגי: את הפעם הראשונה אני העברתי, סליחה, וליאת קפצה והפסקתי אותה, בואי תקשיבי.
יעקב מרגי: יפה מצדך שעשית, אבל זה שאת רצית לעשות זה לא מחייב אותי.
יעקב מרגי: קודם כל אנחנו מדברים כאן סביב השולחן על מה שצריך לעשות, איך צריך לעשות ולבדוק שהכול נעשה תקין.
יעקב מרגי: הכי טוב לבוא מהמקומות שהיינו, במיוחד אנחנו, המבוגרים, להביא מהאזורים שלנו, אבל זה לא זה, זה לא היה במקום.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי הכנסת המובילים את היום הזה, יום זכויות צער בעלי חיים בכנסת.
יעקב מרגי: הוועדה מציינת בסיפוק את טענות בית החולים הווטרינרי והאוניברסיטה העברית לבקשות הוועדה מן הישיבה הקודמת בנושא תורניות ובשאר הנושאים.
יעקב מרגי: הוועדה פונה למרכז השלטון המקומי ולמשרד החקלאות לבחון האם התקינה בנושא הרופאים הווטרינרים היא אכן עדכנית לצרכים ולמציאות ב-2017-2020.
יעקב מרגי: הוועדה מאמצת את בקשתו של שר החקלאות ומבקשת אם אפשר לקבל נייר עמדה מפורט ומקצועי על כל הצרכים בסוגיה הזו של דרכי ההוראה ואפשרות ההתרחבות.
יעקב מרגי: כמו כן, אנחנו מבקשים את עזרתכם, אנחנו לא מטילים עליכם, אנחנו המחוקקים רוצים לסייע בידכם, תעזרו לנו לסייע בידכם, להגדיר את המקצועות שהגדרתם, כמו טכנאים, להגדרת מקצוע.
יעקב מרגי: אני חושב שזו חובה בתחום כזה, כדי שזה לא יהיה פרוץ.
יעקב מרגי: אנחנו מוכנים ללכת לקראת זה, למרות שזה לא כל כך קל.
יעקב מרגי: אני מקדם היום, תתפלאו לשמוע, בשנת 2017, מקצוע רנטגנאות, דימות.
יעקב מרגי: הוא לא מוכר, הוא פרוץ.
יעקב מרגי: כל אחד יכול לשים ולפענח והוא מרגיע אותי ושולח אותי הביתה.
יעקב מרגי: מה גם שבסוגיה של הדימות גם פרופסורים ומפענחים וסוגי המכשירים לא תמיד קולעים, כל שכן אם אדם לא מוכשר, לכן אני מקדם את ההכרה במקצוע ועדיין יש תהיות למה צריך ואני צריך לשבת עם משרד הבריאות ומשרד הכלכלה ומשרד העבודה, להסביר להם למה צריך להגדיר את המקצוע הזה של רנטגנאות.
יעקב מרגי: אבל אני לא מתייאש ואני מוכן.
יעקב מרגי: הנושא, נוער למען גלישה בטוחה – לציון יום אינטרנט בטוח בכנסת.
יעקב מרגי: היום הוא גם יום זכויות בעלי החיים בכנסת.
יעקב מרגי: הוועדה קיימה בבוקר דיון על זכויות בעלי החיים ומחסור לכאורה בסטודנטים לווטרינריה ואנחנו כרגע נמצאים בדיון של יום אינטרנט בטוח בכנסת, שמובילה אותו חברת הכנסת רויטל סויד שמחויבת לנושא.
יעקב מרגי: הוועדה כבר קיימה דיון אחד בסוגיה הזו השנה.
יעקב מרגי: אני, ברשותכם, מעביר את רשות הדיבור לחברי הכנסת, לאחר מכן נפתח דיון ונראה מה אנחנו יכולים לשפר עוד ועוד מדיון לדיון.
יעקב מרגי: אין ספק שהמודעות הולכת וגדלה, אם בעבר חשבנו שהמרחב האינטרנטי יכול להיות חופשי, בטוח ולתת לילדים שלנו, לבני הנוער, להתנהל שם, אז מסתבר שזו זירה אמנם איכותית, טובה, נדרשת, נצרכת, אבל היא לא הכי בטוחה ואנחנו צריכים לעשות הכול כדי שבני הנוער והילדים שלנו יהיו מוגנים ובטוחים.
רויטל סויד: בוקר טוב לכולם.
רויטל סויד: תודה רבה לך, חברי, חבר הכנסת מרגי, יושב ראש הוועדה, על קיום הדיון ואני חייבת לומר שעל אף שאנחנו נמצאים ביום מיוחד שיזמתי, יום בשבוע האינטרנט הבטוח, כשנושא היום הזה הוא שיח מכבד ברשת, אתה מחויב לנושא גם במהלך השנה בכלל ואכן התקיימו דיונים בוועדה בנושא הזה.
רויטל סויד: אין יותר מתאים מלקיים היום, ביום הזה, דיון מיוחד על איך בני נוער גולשים באופן בטוח ומה הם מייעצים.
רויטל סויד: פגשתי את בני הנוער האלה גם בוועדה לזכויות הילד היום בבוקר ואני אפגוש אותם גם בשדולה בשתיים וחצי, דיון שאני מקיימת ואני מזמינה את כולם, אבל אם אנחנו לוקחים את הנושא ואנחנו מסתכלים על השנתיים האחרונות, אלימות ובריונות ברשת הייתה פעם נחלת אחרים, לא נגעה בנו, הנושא כמעט לא עלה למודעות וכמעט לא חשבנו שזה דבר שנוגע לנו.
רויטל סויד: היום, באופן זה או אחר, כולנו קורבנות רשת, כולנו סופגים אלימות ובריונות ברשת ומי שסופג הכי הרבה זה בני הנוער והיום גם הילדים.
רויטל סויד: כל קבוצות הווטסאפ, ילדים כבר מכיתות א' וב' מוציאים ילדים, מכניסים ילדים, מחרימים ילדים ולא תמיד מבינים מהי בכלל השפה, על מה בכלל מדברים.
רויטל סויד: כשאני מדברת עם הבן שלי, בשנה שעברה הוא היה בכיתה ג', ושאלתי אותו, "למה הוצאתם ילד מקבוצת הווטסאפ?" אז הוא אומר, "כי הוא התנהג לא יפה", ואמרתי לו, "אבל אתה מבין מה קורה לו עכשיו?
רויטל סויד: הוא יושב עכשיו בבית והוא בוכה, כי הוא מוחרם" והוא בכלל לא הבין על מה אני מדברת.
רויטל סויד: כי בעוד שאנחנו יודעים, כי חינכו אותנו לא להיות אלימים כבר מהגן, לא להיות אלימים פיזית, אנחנו מבינים היטב מהי המשמעות.
רויטל סויד: אם אני אהיה בריונית או אלימה כלפי כל אחד שיושב פה אז או שהוא יגיב לי, או שהוא יחזיר לי, או שאני אבכה, או שהוא יבכה, אני ארגיש את התגובה, ואצל ילדים שגדלים אל תוך העולם הווירטואלי, הם מאחורי מסך, הם מאחורי מקלדת, הם מול הסמרטפון, הם אפילו לא יודעים מה מרגיש הילד שעומד מולם.
רויטל סויד: יש קהות רגשית.
רויטל סויד: וזאת החובה שלנו היום, לא רק כמבוגרים, אלא בעיקר של בני הנוער, לבוא ולחנך לשיח מכבד.
רויטל סויד: כי אם עד עכשיו לא היינו אלימים ובריונים, אבל עמדנו מהצד, מעכשיו אין לנו את הפריבילגיה הזו יותר ואנחנו צריכים להעלות את המודעות ולחנך לשיח מכבד.
רויטל סויד: אנחנו מגיעים עם רעיונות של חקיקה, העלאת מודעות, יוזמים את השדולה שאני עומדת בראשה, ומקיימים יום מיוחד, אבל מי שבאמת באמת יכול להטמיע שיח אחר, לתת רעיונות כיצד להתמודד עם האלימות ברשת, זה אתם, בני הנוער שיושבים פה, ונשמח לשמוע את כולכם כי אני מאמינה שמכם תצא הבשורה.
יעקב מרגי: אני קורא פה "דברו יפה כי ח"כ" או "חכם"?
<קריאה: חכם.
יוסף ג'בארין: "חכם"?
יוסף ג'בארין: גם אני לא - - -
אורלי לוי אבקסיס: כי יש שם את הסימן של הווטסאפ.
יעקב מרגי: תסמכו עליי שזיהיתי, רציתי להדליק את חברי - - -
רויטל סויד: לא בטוחה שעל ח"כים היו כותבים "חכם".
יוסף ג'בארין: לא, לא כולם.
רויטל סויד: חוץ מאלה שבוועדת חינוך.
דב חנין: על הח"כים היו כותבים, דברו יפה.
אורלי לוי אבקסיס: ראשית, אני רוצה להודות לחברת הכנסת רויטל סויד שיזמה את היום הזה, יש לו חשיבות כל כך גדולה.
אורלי לוי אבקסיס: לפעמים, אנחנו המבוגרים, מנסים להסתכל על עולם הצעירים, הילדים, הנוער, ולנסות להיות המבוגר האחראי ולנסות לשים גבולות, אז בתור אימא לשתי מתבגרות, אחת בת 16 ואחת בת 15, תאמין לי, אין לנו מושג באמת מה קורה, מה השפה, מהם כללי המשחק, זו כמעט שפה משלהם.
אורלי לוי אבקסיס: וככל שאנחנו מנסים להיכנס, הרבה פעמים אנחנו יכולים לצאת סוג של פאתטיים, אבל אנחנו יכולים להחריף מצב.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו כן יכולים לבוא ולומר, אנחנו נותנים את הערכים, אנחנו נותנים את הגבולות, כי ככל שאנחנו ננסה ונשים איזשהו גבול או מחסום, הם יידעו לעקוף אותו.
אורלי לוי אבקסיס: הם נמצאים בטכנולוגיה הזו, הם אלופים בטכנולוגיה הזו, הם יודעים על כל אפליקציה חדשה שיוצאת, מה השימושים, וגם אם יש דברים שאי אפשר להשתמש בהם בטוב, אז הם ימצאו גם את הדרך, או יימצא מישהו שימצא את הפרצה לעשות בזה - - - לפעמים זה מתוך מקום של מעשה קונדס, לא מין מחשבה ארוכת טווח לאן הדבר הזה יוביל.
אורלי לוי אבקסיס: הרבה פעמים הדברים האלו הופכים להיות כמו כדור שלג שאתה לא יכול להשתלט עליו.
אורלי לוי אבקסיס: אבל כאימא לשתי מתבגרות אני יכולה לומר לכם שבחלק מהמקרים, כשאתה מנהל את השיחות, ואחד הדברים הכי מטורפים שיכולים להיות, כי אנחנו לא יכולים להגיד להם "בלי טלפונים", ותאמינו לי, ניסיתי ואפילו הייתה פעם שניתקתי את הקו, וזה לא גרם לכך שהמצב היה יותר קל, אז באמת במין שיח לאן, לאיזה גבולות, מה אנחנו עושים, אתה מגלה שבדבר הזה יש גם כוח כל כך הרבה חיובי, ברמה הזו של הצלת חיים.
אורלי לוי אבקסיס: ואני אספר לכם סיפור קטן, שהוא בעצם ממחיש מה יכול להיות ברשתות החברתיות, בווטסאפים הקבוצתיים וכדומה.
אורלי לוי אבקסיס: באחד המקרים, אני פה נמצאת בכנסת והבת שלי בהיסטריה מרימה אליי טלפון, אחת החברות פרסמה איזושהי הודעה והיא חוששת שיש איתה משהו ואז היא מחפשת את המבוגר והיא אומרת, "אני לא רוצה שיידעו שזה הגיע ממני", ובאמת בהיסטריה, כי "אני לא רוצה להיות מלשינה".
אורלי לוי אבקסיס: במקום הזה, כשאתה בא ומסביר לילד שאתה יכול לבחור מה אתה עושה עם הכלי הזה, זה לא הלשנה אלא זו חברות טובה, אתה בא לעזור, אז השתדלנו לעשות את זה בשקט, אבל הילדים ידעו מה לעשות ובסוף פנינו לגורמים המקצועיים ובאמת הצלנו נפש.