GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בינה פבזנר: הדר, שמתוך הסיפורים עולה הדמות שלו, של אדם יצירתי, חכם מאוד, בעל נפש גדולה, שאהב את הארץ בלבו וברגליו, ישר, אחראי, מענטש.
<בינה פבזנר: אני רוצה לזכרו לפתוח צוהר קטן ועוד אחד.
<בינה פבזנר: לפוליטיקה ולחינוך יש כל מיני חלקים משותפים, בין היתר גם חלק שאני פחות מחבבת והוא החלק של שימוש בסיסמאות, בהצהרות, בהכרזות, שלפעמים הפער בינן לבין המציאות גדול מאוד, גדול מדי.
<בינה פבזנר: לא פעם אני מוצאת את עצמי מאוד נבוכה מול תלמידים שלי, מול בני נוער, כשהפערים האלה עולים, כשעומדים בטקס יום השואה וכולם מגלגלים עיניים, אבל שומעים על ניצולי השואה מכלים את ימיהם כשהם לא קיבלו את המינימום שהם היו צריכים לקבל, כשמדברים גבוהה גבוהה על שוויון ואנחנו רואים את הפערים שיש בחברה.
<בינה פבזנר: הרבו כאן גם להשתמש במילה אחריות, זו מילה מאוד גדולה, מ-א' ועד ת', שיש בה "אח" ו"אחר" וגם "אחרים", גם אחריות במשמעות שלנו לעצמנו, כל אדם לעצמו, לחיים שלו, לבחירות שהוא עושה, לתכנים שהוא עוסק בהם, וגם אחריות שלנו כלפי האחר, החל במעגלים הקטנים הקרובים אלינו, של משפחה וחברים וקהילה, של עם ישראל והחברה הישראלית ובכלל.
<בינה פבזנר: הדר הלך לצבא ובחר להיות גם מפקד ולהוביל איתו ואחריו אנשים, גם כי הוא היה אחראי, כי אדם לא יכול להתחמק או שלא לשאת באחריות שמוטלת על כתפיו בגין מי ומה שהוא.
<בינה פבזנר: אחריות לא תובעת הדדיות, אבל לפי מיטב הבנתי, וזה עולה גם בשיחות שלנו בבית הספר עם הצוות ועם התלמידים, כולנו אחראים.
<בינה פבזנר: כולנו, אנחנו, אתם חברי הכנסת, בתוקף התפקיד שלקחתם על עצמכם, אחראים להביא את הדר לקבר ישראל, להחזיר אותו הביתה.
<בינה פבזנר: יש פה אחריות כלפי הדר, אחריות למשפחה שלו, אחריות מול חיילי צה"ל.
<בינה פבזנר: צוהר שני קטן, אני רוצה לומר משהו על ההורים שלי, שרה וחנן, שהם כבר לא איתנו, הם היו ניצולי שואה.
<בינה פבזנר: הם עלו לארץ אחרי השואה, השאירו מאחוריהם חיים שלמים, הורים, אחים ואחיות ותאמינו לי, לא היו צריכים קבר כדי שהאין יהיה מאוד נוכח בחיינו והוא היה מאוד נוכח, אבל אימא שלי מדי פעם ביכתה את זה שאין לה קבר ללכת אליו, זה היה חסר, המקום הזה של מנוחה נכונה.
<בינה פבזנר: צוהר שלישי ואחרון לעולם שאני חיה אותו, של "בית חינוך שורשים" שהוא בית חינוך משלב ברמת הגולן לדתיים, חילוניים, מסורתיים וכל הקשת שביניהם.
<בינה פבזנר: יש לנו מציאות ועולם מאוד מורכבים, שיש בהם הרבה יופי, שמחת חיים עם שמחה של יחד, אבל יש גם הרבה קושי באי ודאות.
<בינה פבזנר: אנחנו קמנו ונוצרנו מתוך שאיפה ליצור חיבורים, ליצור מקום שמכיל ומכבד, שנותן מקום לתפיסות עולם שונות שיכולות לחיות זו עם זו.
<בינה פבזנר: כשמשפחת גולדין נתנה את הסכמה לקרוא לכיתה היפה שלנו על שמו של הדר הרגשנו שזכינו.
<בינה פבזנר: אנחנו רואים זאת כזכות גדולה שדמותו של הדר תהיה חלק מחיינו ומקווים שנהיה ראויים ללכת לאורה.
<בינה פבזנר: אחרון חביב, כשסיפרתי לתלמידים של ז'-ח' שאני אהיה כאן היום ומהו הנושא, אחרי שיחה ארוכה הם אמרו, "בינה, תגידי להם שיעשו הכול כדי להחזיר את הדר", אז אני אומרת.
יעקב מרגי: תת-אלוף אבנר פז צוק.
<אבנר פז צוק: בוקר טוב קודם כל למשפחה, משפחת גולדין היקרה, יושב ראש הוועדה, חברי הכנסת והאורחים.
<אבנר פז צוק: אני רוצה להתחיל עם זה שעברתי על התערוכה כשהתכנסנו פה ואני חושב שלא בכדי יש פה, בשתי התמונות שמולי רואים את הדר בתנוחה מאוד דומה, עם אותו מבט רציני, בשתיהן מביע הדר משהו שמאחוריו יש אמנות, פעם אחת, היותר טריוויאלי, כשמדברים על תערוכה, אמנות בציור, אבל פעם שנייה, גם היא אמנות וזו אמנות הפיקוד.
<אבנר פז צוק: מסביר ומתדרך, אני מניח, הדר את חייליו לקראת משימה, משימה של הגנה על הבית - - -
<שמחה גולדין: סליחה, זה היה בשדות ניר יצחק, בשטחי כינוס, ארבעה ימים לפני שהם נכנסו בפעם השנייה.
<אבנר פז צוק: שמחה, אתה לוקח אותי למקום האישי ואני רוצה לספר לך שאלה הם מחוזות ילדותי.
<אבנר פז צוק: אני נולדתי וגדלתי שם.
<אבנר פז צוק: אמי חיה עד היום בקיבוץ עין השלושה.
<אבנר פז צוק: כשהדר וחברים שלו ושאר החיילים שאנחנו שלחנו להגן על הבית חירפו את נפשם עד כדי הקרבה, הם הגנו על הבית במובן הגדול של המילה, על מדינת ישראל אבל הם גם הגנו על הבית הפרטי.
<אבנר פז צוק: אני מכיר את המקום שהוא התכנס בו כמו את כף ידי, אני מכיר את השכונות שמעבר, אני מכיר גם את הקיבוצים והיישובים שעליהם הם הגנו.
<אבנר פז צוק: כשאנחנו אמרנו ללוחמים, "תסתכלו אחורה", כשהדר אמר ללוחמיו, "תסתכלו אחורה, תבינו על מה אתם מגנים לפני שאתם יוצאים למשימה", הוא התכוון לבית.
<אבנר פז צוק: יש פה אמנות, אמנות של מפקד שמשלבת גם סייפא וגם ספרא, שמשלבת גם דבקות במשימה, אבל גם דאגה לאנשים וטיפול באנשים ואחריות.
<אבנר פז צוק: נאמר פה הרבה על אחריות לאנשים.
<אבנר פז צוק: זה באמת מעורר השראה.
<אבנר פז צוק: גם לפי השם של התערוכה, זה באמת מעורר השראה.
<אבנר פז צוק: מסכים עם קודמיי, התכונה הנדרשת ביותר ממפקד, לצד אותה האחריות, זו הדוגמה האישית, ממני תראו וכך תעשו, כמו שנאמר במקורות כבר על ידי מצביאים במסורת עם ישראל, הופכת להיות הדוגמה האישית היום ואני חושב שיש הרבה מה ללמוד מהדר, כלוחם מצד אחד, כמפקד ומצד שני אחראי, מסור, דואג לאנשיו, איש ערכי.
<אבנר פז צוק: וכשאנחנו מחנכים את החיילים ואת המפקדים בצה"ל אנחנו רוצים לטפח את הרוח.
<אבנר פז צוק: טיפוח הרוח נוגע קודם כל לשייכות, למחויבות לשליחות ואחר כך, כשהדבר הזה זה מה שמניע אותך, בדבקות במשימה וגם ערכים אחרים, ברעות, בכבוד האדם, בטוהר הנשק.
<אבנר פז צוק: זה חלק ממקצועיותו של המפקד, לדעת להוביל את אנשיו לאור הערכים והרוח האלה.
<אבנר פז צוק: אנחנו ניקח את האור הזה, את הענווה, את כל הדברים שהדר הנחיל לנו.
<אבנר פז צוק: הוא הנחיל לחייליו ואנחנו ננחיל אותם הלאה ונישען עליהם, נישען עליהם במלאכת החינוך.
<אבנר פז צוק: אני רוצה להגיד גם למשפחה ולהצטרף למה שנאמר פה קודם, לא רק הדר הוא מודל והשראה, אלא גם אתם בעיניי מודל להשראה.
<אבנר פז צוק: אתם חלק מאיתנו.
<אבנר פז צוק: צה"ל איתכם בכל מאמץ, בכל מקום ואנחנו ממשיכים ביחד עד שנביא את הדר חזרה הביתה.
יעקב מרגי: אני מבקש מהדוברים הבאים להצטמצם כי ב-11:00 מתחילה המליאה והאישור שלי לחרוג הוא עד 11:10 בלבד.
עודד פורר: אני אצטמצם.
עודד פורר: אני חייב להצטרף לדברים שנאמרו פה.
עודד פורר: קראתי מה שכתבת, אני לא יודע מי ניצח על התערוכה, אבל כשאתה קורא את הנושא של עוז וענווה, שהנחיל את זה הדר לפקודיו, אז זה איזשהו מסר שמגיע לא רק למפקדים אלא בכלל למנהיגים ולאישי ציבור, ואני אומר את זה גם למשפחה, שמלמדת גם אותנו מהם עוז וענווה.
עודד פורר: גם אנחנו כאן, כולנו, צריכים לזכור את שתי המלים האלו כי הן ממצות הנהגה.
עודד פורר: מי שיזם את התערוכה הזו, בטח בוועדת החינוך, זו אחת הדרכים המיוחדות, גם להנצחה, גם לזיכרון וגם כדי להשאיר את העניין הזה על סדר היום.
עודד פורר: אסור שהוא יירד מסדר היום.
עודד פורר: הבנים שלנו שנמצאים שם, גם אורון והדר וגם האזרחים שנמצאים שם, צריכים תמיד להיות אצלנו גם בראש וגם בלב ואני בטוח ויודע שנעשים כל המאמצים, כל המאמצים, כדי להחזיר אותם.
עודד פורר: הדרך שבחרה ועדת החינוך באמצעות התערוכה הזו היא דרך מיוחדת, ראויה, ואני מקווה שכל חברי הבית, כולם, כל ה-120, יעברו פה כדי לראות גם את הציורים וגם את הדברים שנכתבו על הציורים, כדי ללמוד מהם.
יעקב מרגי: דרך אגב, הוועדה מקיימת בימי כנסת רגילים שלושה דיונים בממוצע, חוץ מפגישות אחרות ואורחים רבים אכן מתייחסים, סוקרים וזה עושה את שלו.
יעקב מרגי: ד"ר אברהם ליפשיץ, בבקשה.
<אברהם ליפשיץ: תודה.
<אברהם ליפשיץ: קודם כל מתנצל שהגעתי באיחור.
<אברהם ליפשיץ: אני רוצה לומר שלושה ארבעה משפטים.
<אברהם ליפשיץ: לגבי המושג זיכרון, אנחנו מכירים את יום הזיכרון לחללי צה"ל, שבו נפל כפר עציון עם הגוש, אבל גם ראש השנה הוא יום זיכרון.
<אברהם ליפשיץ: זיכרון הוא לא רק לזכור היסטורית משהו שהיה, אלא זיכרון כמו שאני מבין הוא הנכחה.
<אברהם ליפשיץ: איפה המציאות שאתה רוצה לדבר עליה, שחשבת עליה, איפה היא נוכחת בחייך?
<אברהם ליפשיץ: אני אומר את זה בלי סופרלטיבים, בלי להתבלבל.
<אברהם ליפשיץ: הדר, במערכת החינוך שאני זוכה להיות שותף לה, אנחנו זוכרים אותו לא במובן של זיכרון היסטורי אלא במובן של מנסים לראות כיצד אנחנו מנכיחים אותו מול עינינו.
<אברהם ליפשיץ: הוא משמש כדוגמה לא רק למשהו רחוק אלא למשהו קרוב.
<אברהם ליפשיץ: מעבר לדברים שנאמרו, הדר הוא קרוב בגיל לתלמידים שאנחנו מדברים עליהם.
<אברהם ליפשיץ: יש פה איזו נקודה שאפשר לגעת בה, אפשר להחזיק אותה.
<אברהם ליפשיץ: העובדה שהדר היה רב פנים, לעתים אפילו מה שנראה דואלי, עוז וענווה מחד, לוחם ללא חת עם יצירה גדולה, עם איזו עדינות נפשית, השלמות הזאת, אנחנו מנסים לזכור אותה במובן של הנכחה.
<אברהם ליפשיץ: הקמנו מרכז אחד ראשון בגוש עציון, מרכז לציור, לאמנות, לאמנות אזורית, לתלמידים, לבנים, מה שפחות חזק בחינוך הממלכתי דתי אצל בנים, אבל זה מאוד נוכח, אנחנו הולכים לשבת לדבר על המקום השני או השלישי, והדמות הזו הופכת להיות מבחינתנו דמות חיה, דמות חיה במובן הזה של רצון להיות כמוהו, לדבר איתו, ללמוד אותו.
<אברהם ליפשיץ: זה דבר שאני יודע מידיעה.
<אברהם ליפשיץ: אני עכשיו מגיע לפה מאולפנת "עפרה" ואמרו שם תפילה להשבת שני החיילים הצדיקים האלה לארץ ישראל.
<אברהם ליפשיץ: היו שם 700 בנות, כולם אומרים אמן, הם לא ידעו שאני מגיע הנה, גם לא אמרתי, אתה מרגיש שהמציאות הזו של השבת הדר הביתה, היא לא איזה דבר של מישהו שרוצה פה באיזה ישיבת כנסת אלא שזה נמצא, אני מרגיש שמדינת ישראל נמצאת בתפילה וברצון ובכמיהה, שמעבר למחויבות המוסרית למי שמסר את נפשו למען מדינת ישראל יש פה איזה רצון לגעת בדמות הרואית גדולה, מצד שני קרובה, ואני מאוד מקווה שאנחנו נמצאים במקום שאנחנו זוכים לזכות הגדולה הזו, לזכור, לגעת, להנכיח, להכניס פנימה ולהתחנך לאורו במובן הפשוט של המילה.
<אברהם ליפשיץ: תודה גדולה.
נורית קורן: משפחת גולדין היקרה, כל הנוכחים פה.
נורית קורן: זו תערוכה מאוד חשובה.
נורית קורן: זה שיש לכם את החומרים האלה כדי להנציח אותו, זה ממש ממש חשוב.
נורית קורן: כשאני מסתכלת על התמונות האלו אני רואה כמה הוא היה אופטימי וכמה הוא ראה את האור בקצה המנהרה.
נורית קורן: אם תסתכלו על כל התמונות, יש בתמונות אור.
נורית קורן: ולאה, כאן, בתמונה הזאת, אני רואה שיש מלאך, אם תסתכלו, תראו, יש שם שתי יונים או שאני רק טועה.
נורית קורן: זה פשוט מדהים מה בן אדם בא וצייר ומה הוא עשה.
נורית קורן: אנחנו כאן, ולפחות אני, שאני נלחמת בפרשת ילדי תימן ויודעת כמה הורים רוצים לראות קבר ולדעת, הילד חי או הילד מת.
נורית קורן: אני מאמינה שאצלכם לעולם הכאב הזה נשאר, הכאב הזה לא הולך ואני יודעת מהשיחות שלי עם ראש הממשלה הוא פועל למען החזרת הנעדרים.
נורית קורן: אני מאוד מקווה שאנחנו נוכל לסיים את הפרשה הזאת כמה שיותר מהר, בעזרת השם.
יעקב מרגי: ד"ר צבי צמרת, בבקשה.
<צבי צמרת: אני חושב שהתערוכה משקפת ארץ ישראל יפה וגם שאלה שמאוד מאוד מטרידה, מה אנחנו מדגימים במערכת החינוכית שלנו?
<צבי צמרת: אני חושב שזו שאלה שצריכה להעסיק את הציבור הדתי, איזו מן דתיות מציגים?
<צבי צמרת: משפחת גולדין, בתיאוריו של הדר, הם דוגמה חינוכית, דוגמה דתית, דוגמה אצילית.
<צבי צמרת: אני חושש מאוד שהערב יראו באמצעי הקומוניקציה ויכוחים, גידופים אולי אפילו מכות, אבל אני חושש מאוד שאת התערוכה ואת היופי ואת הצבעים שיש פה לא יציגו, כי אנחנו משום מה התרגלנו לכך שאלה שצועקים ואלה שלוחצים ואלה שמאיימים, הם אלה שזוכים יותר.
<צבי צמרת: אני מלווה את משפחת גולדין מן היום שהאסון קרה.
<צבי צמרת: לא נעים לומר, אבל אינני מאמין לחלק גדול מהמילים שהושמעו פה.
<צבי צמרת: אינני מאמין להן כי כפי שהזכירה למשל חברת הכנסת ענת ברקו, דבר מאוד מאוד פשוט, לעצור ביקורים של אנשי חמאס מעבר לגבול בארץ, גם הדבר הזה לא נעשה.
<צבי צמרת: אנחנו שמענו שאנשי חמאס מוכרחים לראות את המונדיאל, אנחנו שמענו שהם מוכרחים ללמוד לימודים אקדמאיים, כלומר, המינימום שבמינימום לא נעשה.
<צבי צמרת: ובכל אופן אני מאמין שהיופי ינצח, שארץ ישראל היפה תנצח, אני מאמין שהיא הרבה יותר מאחדת.
<צבי צמרת: ולסיום אני רוצה לקרוא קטע קטן של הרב קוק, בעקבות הקמת "בצלאל" לפני יותר ממאה שנה, הלוואי וזו הייתה הדוגמה בפני הציבור הדתי ובפני היחסים שהם יחסים משולבים בין דתיים וחילוניים.
<צבי צמרת: כשנפתח "בצלאל" הוא כתב כך: "אחד מסימני התחיה המובהקים הוא הפעולה הנכבדה העומדת לצאת מאגודתכם.
<צבי צמרת: תהיה אמנות היופי העברי בארץ ישראל.
<צבי צמרת: מלבב המחזה ומרהיב לראות את אחינו רבי הכישרון, גאוני היופי והאמנות, המוצאים מקום הגון בשדרות הרחבות והגבוהות של החיים ורוח מרום נשאה אותם להביאם ירושלימה, לעמוד את עירנו הקדושה, שהיא כחותם על לבנו, בפרחיהם הנחמדים, להיות בקרבה, לכבוד ולתפארת ולהדר".
<צבי צמרת: אני מאוד מאוד מאמין שהדרך של הדר הכרחית, אבל היא תלויה באלה שבידם גם העוצמה והכוח.
עליזה לביא: שמחה, לאה, קודם כל חיבוק מאוד גדול.
עליזה לביא: הסתכלתי פה בתמונה האחרונה ששלחתי לכם מהכנס בניו- יורק, הדברים שאמרתם שם, אל כולם.
עליזה לביא: העבודה של הזיכרון שאתם עושים והאיזון שלה, שבסוף האזכרה בחרת, את, שנשיר כולנו את התפילה לשלום המדינה, שאת אותה התפילה, בשבת בבוקר בכנס שהיינו בוושינגטון, מי שאירח אותנו שם לא רצה שהיא תיאמר.
עליזה לביא: אני מזכירה לכם, בשבת בבוקר היה ויכוח מאוד גדול בבית הכנסת, האם לומר את התפילה הזאת או לא - - -
יעקב מרגי: למה התארחתם בבית הכנסת כזה?
עליזה לביא: לא סתם הזכרתי את האירוע שהיה שם.
עליזה לביא: המקום הזה של העבודה המתמשכת שלכם, בלהנכיח, בלהיות, מה שהמדינה שלנו לא מספיק, כתב הרב מידן מאמר לא מזמן "לא מפקירים הורים של לוחם" וגם כאן פגענו ולא עשינו מספיק כמדינה.
עליזה לביא: אתם מזכירים לנו, כולנו, איך צריך להתנהל ולנהוג.
עליזה לביא: אנחנו לא עושים מספיק, לא כלפי הדר ולא כלפיכם כהורים.
עליזה לביא: כולנו, כמדינה, הלוואי שהייתי יכולה לדבר כמו חבריי אבל לא, לא, לא נעשים כל המאמצים לא משתמשים בכל הכלים.
עליזה לביא: בשבוע שעבר, כשניסיתי להגן על הדיווח הקשה כנגד הדוח על מדינת ישראל לגבי המצב ההומניטרי בעזה, במועצת אירופה, דיברתי גם על הדר והזכרתי, הזכרתי את המחיר הכבד מאוד שאנחנו משלמים, גם את אורון שאול וגם את הדר גולדין.
עליזה לביא: יפה הבחירה שלך, אדוני היושב ראש, לארח את התערוכה המאוד מיוחדת הזו והמאוד מרגשת, על הצבעים החיים שעולים מהציורים המאוד מיוחדים.
עליזה לביא: וכאימא ללוחם בצבא, אני רוצה לומר לכם, שהשם של הדר הולך והדרך שלו היא דרך שמדברים עליה, גם במערכים וגם בצוותים, אדוני קצין חינוך ראשי, וצריך לבוא ולספר להנחיל, גם ביחידות הלא לוחמות, את השילוב המאוד מיוחד שהדר סימל וסימן ושהפך להיות מודל חיקוי.
עליזה לביא: אני מצטרפת לקריאה שלך, חברי, צבי, ברגע הזה שאנחנו מדברים על הפינוי של עמונה, וקוראת גם מכאן, לנהוג בהרבה מאוד אחריות ולהיצמד למודל שהדר מסמל לכולנו.
עליזה לביא: הרבה חיבוקים.
יעקב מרגי: רויטל שטרן ולאחר מכן אחרונת הדוברים, חברת הכנסת מרב מיכאלי.
יעקב מרגי: אני חוזר שוב, בקצרה ואיתכם הסליחה.
<רויטל שטרן: החיבור עם משפחת גולדין הנפלאה היו עבודותיו של הדר.
<רויטל שטרן: הרי אנחנו לא מחוברים לכל משפחות השכול והטריגר באמת היה עבודותיו של הדר.
<רויטל שטרן: תסתכלו על העבודות, כמה משפחות מאפשרות לילד באמצע הסלון לצייר בצבע, על השטיח באמצע הסלון?
<רויטל שטרן: אתה שואל את עצמך באמת, איזו משפחה זו?
<רויטל שטרן: אנחנו מסתכלים על זה ואומרים, פגשנו משפחה מדהימה שאפשרה לצדדים האלה לבוא לידי ביטוי, גם לצד הרך וגם לצד הפעיל, המנהיג והגברי של הנער הזה, שניבט אלינו מבעד לתמונות.
<רויטל שטרן: אנחנו לא רק מדברים, אנחנו גם עושים.
<רויטל שטרן: אנחנו הכנסנו את עבודותיו של הדר לתוך התערוכה ה-12 שלנו.
<רויטל שטרן: והדבר הנוסף, כפי שאמר ד"ר אברהם ליפשיץ, הקמנו מגמה על אזורית בגוש עציון וגם במודיעין, שמשלבת ישיבות ותיכונים דתיים, תלמידים שלהם למגמה אזורית, בנים.
<רויטל שטרן: לבנות יש לנו, ברוך השם, הרבה מאוד מגמות - - -
<שמחה גולדין: רויטל, אני מלא הערכה ומכיר את זה.
<שמחה גולדין: הטענות שלי היום הן לחברי הכנסת וחברי הממשלה.
<רויטל שטרן: מה שהתקשורת בוחרת להראות זו התקשורת, אבל אנחנו, כחינוך דתי, שמים את תחום האמנות במרכז ורואים בהדר ובדמותו ובאחריות שבה מנהלת המשפחה את המאבק הזה, סמל ודוגמה.
<רויטל שטרן: אנחנו מבקשים מהמדינה להחזיר את הדר אלינו ולקיים את העמדה המוסרית הזאת כלפי הבוגרים.
מרב מיכאלי: אני רוצה לספר לכם ולכן שנכנסתי השבוע לוועדה הזאת לדיון מן המניין ונתקלתי בציורים, זה כזה היה, ממש נפל לי הלב, אז אני רוצה להודות לחבריי מהשדולה, לחברת הכנסת שולי מועלם ולשר הביטחון לשעבר חברי עמיר פרץ ולך, אדוני היושב ראש, כי באמת זה נוגע באופן אחר.
מרב מיכאלי: זאת אומרת, זה פתאום בא ממקום אחר.
מרב מיכאלי: המלים האלו של הנחכה, המילה הזאת כל כך רלבנטית, ועוז ענווה, הן בחירה יוצאת מן הכלל.
מרב מיכאלי: אני רוצה בכל זאת, ברשותכם, להגיד שככל שאני חושבת שהמדינה מחויבת לעשות כל מאמץ בשביל להחזיר את הדר הגיע הזמן שהיא תעשה יותר מאמצים בשביל שלא יהיה צריך לשלוח אותם מלכתחילה.
מרב מיכאלי: אני חושבת שגם את זה אסור לשכוח כל פעם מחדש.
מרב מיכאלי: באמת לבי איתכם מן ההתחלה ועד הסוף.
יעקב מרגי: מי שבחר את הכותרת לתערוכה, "ציור, השראה, תקווה", זה נכון לציורים ולאמנות, כל אחד יפרש את זה איך שהוא רואה, אבל היא נכונה גם לדיון שהתקיים כאן היום.
יעקב מרגי: בדרך כלל הדיונים כאן לעתים רועשים, לעתים גועשים ולעתים גם רגועים, אבל אין ספק שזה אחד הדיונים הערכיים והשורשיים ואני רוצה לומר כך.
יעקב מרגי: מיד אתן לך, אני לא מסכם.
יעקב מרגי: מי שמסכם זה מנחם, חמי.
יעקב מרגי: אני אומר משפט לפני הסיכום.
יעקב מרגי: לי אין ספק שהדיון והמלים שנאמרו כאן לא ישובו ריקם, כי למלים יש כוח, גם לאחר זמן, הן לא קלות ברוח.
יעקב מרגי: יכול להיות שהן מרחפות באוויר וממתינות רק לשעת כושר וכוח, בעזרת השם, לכולנו.
יעקב מרגי: לפני שאני אתן לך, מנחם, לסכם, יו"ר השדולה יאמר מילה.
יעקב מרגי: הסיכום של מנחם גם יופיע בדברי הסיכום של הוועדה, שיופצו לחברי הכנסת ולשרים.
עמיר פרץ: אני, ברשותך, אדוני היושב ראש והמשפחה, ביקשתי להוסיף משפט אחד.
עמיר פרץ: שמעתי דברים שנאמרים ואני אומר כך.
עמיר פרץ: אין ספק שאנחנו נוהגים בזהירות מאוד רבה, כדי לאפשר לגורמים שפועלים בדרך חשאית או בדרך אחרת, לעשות מלאכתם, כדי שחלילה איש לא יאמר שהפעולות שלנו יצרו איזשהן תגובות נגד שאולי מנעו את התקדמות ההידברות אם היא קיימת, ואני מקווה שהיא קיימת וקיימת במלואה.
עמיר פרץ: אני בהחלט אומר באופן מפורש, ציינו את העובדה שאני כיהנתי כשר הביטחון והוצאתי אנשים למלחמה, במשמרת שלי כולם חזרו הביתה.
עמיר פרץ: במשמרת שלי, גם אם היינו צריכים לשלם מחירים מאוד גבוהים, המחירים, מבחינתי, אל מול הערכים שעומדים כאן על כף המאזניים, הם מחירים שבסופו של דבר הם הרבה יותר קטנים מהנזק שיכול להיגרם בשאלת הערכים הקיימים בין מדינת ישראל לחייליה, בין מדינת ישראל לאזרחיה ובוודאי בין צה"ל ללוחמיו ןלכן אני לא מכוון את ההמלצות שלי למשפחה על הדרך שבה צריך להעמיד את הדברים באופן הרבה יותר ברור, כדי שהאצילות לא תהיה בעוכרינו.
יעקב מרגי: שהממשלה לא תתבלבל מהאצילות.
יעקב מרגי: בבקשה, מנחם.
<מנחם גולדין: אני רוצה לסכם ולהגיד קודם כל תודה לצילי טל, שהיא האוצרת, היא דודה שלי, חברה שמלווה אותנו מעת שהיינו תינוקות והיא זו שיצרה את כל הדבר היפה הזה ובחרה את הציורים המדהימים, למן התערוכה באו"ם עד לפה, דרך רמת הגולן, כשהיא חוצה את כל הארץ.
<מנחם גולדין: אני רוצה גם להזכיר את האנשים שנמצאים פה איתנו מסביב.
<מנחם גולדין: עוד שתי נקודות שאני רוצה לדבר עליהן בהקשר לאנשים שפה.
<מנחם גולדין: שני דברים שעולים מן הציורים של הדר, אחד הוא המשפחה והשני הוא המסירות שבאה לידי ביטוי במילואים שגדלנו עליהם, עם אבא ואחים שהם כל הזמן במילואים בתחושת שליחות ומסירות.
<מנחם גולדין: בנושא של הדר, אני גם אמרתי ואמרנו את זה כמה פעמים, שאנחנו מאוד גאים ושמחים ויש פה ניצוצות של תקווה בקיום השדולה הזאת שחברי הכנסת עמיר פרץ ושולי מועלם מקימים, כי אנחנו כמשפחה, שנתיים, מרגישים שהמשימה הזאת, ממשימה לאומית הפכה לבעיית המשפחות, אחרי עסקת שליט.
<מנחם גולדין: הפחד והטראומה אחרי עסקת שליט יצרו מצב שבו הממשלה הזאת מתעלמת באופן בוטה וחסר תקדים מהשבת שבויים ונעדרים, על אף המלים שנאמרות.
<מנחם גולדין: פה יש זיק של תקווה במיוחד בתמיכה הסוחפת והסולידרית הזאת שקיימת.
<מנחם גולדין: פה אני מגיע למשפחה והאנשים הנפלאים שנמצאים פה, שזאת הזעקה, אל תהפכו את זה לבעיה משפחתית, תחזירו את זה לסדר היום ולמציאת הפתרון המעשי.
<מנחם גולדין: השני הוא אנשי המילואים.
<מנחם גולדין: על מה שהיה ב"צוק איתן" עוד מתווכחים הגנרלים והשרים שאחראים למבצע הזה, עוד יש ויכוחים, אבל על מה שנעשה מאז ועד היום אין ויכוח.
<מנחם גולדין: יושבים פה אנשים מהצוותים שלחמו ב"צוק איתן", יש פה גם לוחמים של הדר, יש פה אנשי מילואים שהולכים איתנו לאורך כל הדרך וקשה מאוד לראות שמאז המבצע הזה כל הדרישות של חמאס, של ארגון טרור, הבריון השכונתי, נענות, על מה שלוחמים יצאו לקרב וחזרו, על מה ש-67 לוחמים יצאו לקרב ולא חזרו, על משהו ששתי משפחות נאנקות כדי להשיג אותו.
<מנחם גולדין: אני רוצה לסיים בתקווה שנמצאת פה על הקיר, שמהמילים שנאמרות פה והאחדות שמתקיימת פה יבואו מעשים והמעשים יובילו לשינוי, שישנה את תמונת המצב, שלא יהיו משפחות חטופות גם בעתיד.
<מנחם גולדין: תודה רבה לכולם.
יעקב מרגי: ה-7 בפברואר 2017, י"א בשבט תשע"ז.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום: פתיחת מסלולי הכשרה בווטרינריה במסגרת יום זכויות בעלי החיים בכנסת.
יעקב מרגי: קודם כל אני מודה לכל חברות הכנסת וחברי הכנסת שיוזמים ומובילים ובראשם חברת הכנסת יעל כהן פארן.
יעקב מרגי: הכבוד הוא לי לארח בוועדה - - -
יעל כהן-פארן: גם יעל גרמן.
יעל גרמן: איציק שמולי ושרן השכל.
אורי אריאל: תגיד היְעלות מובילות, יעלות החן מובילות.
יעקב מרגי: הכבוד הוא לנו לארח גם את שר החקלאות, זה לא מובן מאליו.
יעקב מרגי: שרים, עתותיהם אינן בידם תמיד ולבוא לוועדה במסגרת יום צער בעלי חיים, ומן הסתם נעסיק אותך היום בכנסת בעוד כמה ועדות.
יעקב מרגי: ברשות חברות הכנסת אני אתן לשר לפתוח במספר מלים, לאחר מכן נעבור אליכן ונפתח את הדיון.
אורי אריאל: בוקר טוב ליושב ראש הועדה, מנהלת הוועדה, חברותיי, יושבות ראש השדולה, היעלות - - -
יעקב מרגי: ברשותך, מכובדי, כבוד השר, מנהגנו להפנות את תשומת לבכם, קירות הוועדה מארחים את התערוכה של החייל הדר גולדין ז"ל.
יעקב מרגי: תוכלו ליהנות ולהתרשם אחרי הדיון.
יעל גרמן: מאוד יפה.
יעל גרמן: מרגש.
אורי אריאל: להיפך, ראוי.
אורי אריאל: נמצאים איתנו עובדי משרד החקלאות ואני רוצה לברך את ד"ר אמיר שטיינמן, שהוא מנהל בית החולים הווטרינרי שנמצא אצלנו, אבל בעיקר התמנה ליושב ראש הוועדה המייעצת לעניין צער בעלי חיים.
אורי אריאל: הקימונו את הוועדה המייעצת שנקבעה בחוק.
אורי אריאל: יעל, אנחנו מתקדמים מאוד עם החוק, לפי דעתי עשינו כבר את רוב הדברים בחוק, כולל הסמכה, דרך אגב, לא אמרתי, של פקחים.
אורי אריאל: עוד לא הסמכנו וטרינרים עירוניים וכו, אבל התקדמנו מאוד וחלק מהעניין זה המועצה הציבורית, אז זו הזדמנות לאחל עוד פעם בהצלחה ובעיקר להגיד לכם שזה האיש ותשתמשו בו, יכול להיות שאתם מוצאים לנכון, הוא כבר קיבל כמה משימות - - -
יעל כהן-פארן: זו המועצה שהוקמה מכוח ועדת לוקר?
אורי אריאל: התחילה בוועדת לוקר.
יעל כהן-פארן: משם זה התחיל, עוד לפני שנכנסת למשרד?
אורי אריאל: כן, מימשנו והנה היושב ראש.
אורי אריאל: הייתה ישיבה ראשונה וכבר קבעו את הישיבות הבאות.
יעל כהן-פארן: יש שם נציג ציבור?
אורי אריאל: היה נציג ציבור?
אורי אריאל: אני לא זוכר.
אורי אריאל: אמיר?
<דגנית בן דב: בין נציגי הציבור אמורים להיות גם נציגי עמותות ולמיטב ידיעתי השר להגנת הסביבה טרם מינה אותם.
יעל כהן-פארן: זה תלוי במשרד להגנת הסביבה?
יעקב מרגי: גם פה יש שותפות בין שני המשרדים?
<דגנית בן דב: יש הרבה יותר.
<דגנית בן דב: חלק גדול ממשרדי הממשלה צריכים לשלוח נציגים של המשרד, המשרד להגנת הסביבה, דתות, פנים, אוצר.
<דגנית בן דב: המשרד להגנת הסביבה אמור למנות גם נציג אקדמיה נוסף - - -
אורי אריאל: דגנית צודקת, יש לו שני נציגים שהוא צריך למנות ועוד לא קיבלנו למרות שבהחלט הזכרנו יותר מפעם.
יעל כהן-פארן: אוקיי, אנחנו נבדוק שזה יבוצע.
אורי אריאל: אדרבא, תתערבו, תזרזו, אין מזרזים אלא למזורזים.
אורי אריאל: אני גם צריך לצאת עוד מעט, אבל אני רוצה להודות ליוזמים, אני רוצה להודות ליושב ראש הוועדה.
אורי אריאל: בקשר לשאלה האם צריך להקים עוד מסלולי הכשרה לווטרינרים, אני בדקתי את זה כמה פעמים, הייתה הצעה לעשות את זה בצפת, ליד בית הספר לרפואה, לחזק בזה גם את הגליל כמובן וכו', והייתה הצעה לעשות באוניברסיטה אריאל.
אורי אריאל: באו כמה וכמה הצעות, בדקתי את זה והתשובה שקיבלתי פעם אחר פעם, היא שאין צורך בעוד מקומות כאלה, אנחנו יודעים להכשיר במסלולים הקיימים מספיק.
אורי אריאל: יחד עם זאת, לפי דעתי, יש כל שנה עשרות שלומדים בחוץ לארץ ונקלטים אחרי כן בארץ.
אורי אריאל: יש פה כנראה איזה פער בין הדברים שצריך להיבדק בצורה יותר מדויקת.
אורי אריאל: אנחנו רואים אנשים, דיברתי עם כמה מהם, ביקרתי בבית החולים כבר שלוש פעמים, אנשים שבהחלט משקיעים גם מאמץ, גם דאגה וגם כסף בהיקפים משמעותיים ביותר.
אורי אריאל: ניתוחים, אמיר יכול להגיד, אבל הם מתחילים באלפי שקלים, אני חושב, ונגמרים בדברים באמת בעלי משמעות.
אורי אריאל: אלה אנשים שיכולים לפחות, הבעיה עם אנשים שפחות יכולים, שאין להם את הכספים האלה?
אורי אריאל: אנחנו מנסים לבחון אפשרות של ביטוח רפואי לבעלי חיים.
אורי אריאל: יש כמה מקומות בעולם שבהם זה קיים, אצלנו היה ניסיון של חברה מסוימת, אני לא זוכר את שמה, והוא לא צלח.
אורי אריאל: לא היו מספיק אנשים שבאו, אבל זה תלוי אולי גם בנו, אם ניתן הרצה של איזשהו סבסוד ואנשים יתרגלו ויבינו ויידעו.
אורי אריאל: דבר נוסף שהוא ליד, בשולי הדברים, הוא לא הנושא של הדיון, פנינו למד"א, לבדוק אם הם יודעים לתת שירות עזרה ראשונה לבעלי חיים.
אורי אריאל: לאנשים יש להם ברוך השם שירות מצוין, יש במה להתגאות במובן הזה ולפעמים צריך את זה גם לבעלי חיים.
אורי אריאל: פנינו למד"א, זה נמצא אצלם בבדיקה.
אורי אריאל: הם אמרו שעקרונית הם חושבים שכן.
אורי אריאל: עוד פעם, השאלה בסוף תמיד זה העלויות ומי יממן אותם.
אורי אריאל: מדינת ישראל כבר מזמן יצאה מהמימון של מד"א, היא לא מממנת את מד"א בכלל ולא גופים אחרים, כיום יש הרחבה של האפשרויות, "הצלה" ואחרים.
אורי אריאל: אני מקווה שמישהו ייקח את האתגר הזה ונשפר גם את התחום הזה.
אורי אריאל: בסך הכול אני שמח על הדיון ועל היום הזה שממקד אותנו כי כל הזמן יש עיסוק וכדומה.
אורי אריאל: יש לנו ציווי כזה מתורתנו וברוך השם שיותר ויותר אנשים רתומים לזה, נרתמים לזה ותודה לשדולה ותודה לארגונים שהם עדיין למטה, בטח עוד מעט יעלו, בסוף הם חלק חשוב מהעבודה ואנחנו מברכים על זה.
יעקב מרגי: תודה רבה, כבוד השר.
יעל גרמן: קודם כל, תודה רבה לך, אדוני היושב ראש, שתמיד נענה לדיונים כשצריך וגם תמיד דן בהם בצורה עניינית.
יעל גרמן: ותודה לאדוני השר, שמכבד אותנו בנוכחותו, גם בוועדה הקודמת וגם בוועדה הזו.
יעל גרמן: אני דווקא חושבת שיש כן צורך בפתיחה של מסלולים נוספים בבית הספר לווטרינריה, במיוחד אם אנחנו מחליטים שכל הנושא של זכויות בעלי חיים וכל הנושא של האכיפה וכל הנושא של טיפול הוא בראש מעייננו, מפני שאם אנחנו רוצים אז צריך להוסיף וטרינרים כדי שיוכלו באמת לטפל בבעלי החיים.
יעל גרמן: היום ישנם הסגרים, מה שאנחנו קוראים כלביות, הסגרים או כלביות עירוניות, שאין בהן מספיק וטרינרים, בוודאי שבכלביות הפרטיות אין מספיק וטרינרים, אם אנחנו אכן רוצים, ואנחנו נדון באחת הוועדות בחוק של נורית, שמדבר על כך שיעשו יותר עיקורים וסירוסים, מי יעשה את העיקורים והסירוסים האלה?
יעל גרמן: 4.5 שקל נועדו לעוד עיקורים וסירוסים, שזה דבר מבורך ונכון וטוב, אבל מי שצריך לעשות אותם זה וטרינרים.
יעל גרמן: אם לא יהיו מספיק וטרינרים, אם לא יהיו מספיק הכשרות, אז לא נוכל למעשה למלא את היעד שלנו, שהיעד שלנו הוא טיפול טוב ומסור בבעלי החיים.
יעל גרמן: אני מבקשת ממך, אדוני היושב ראש, אני מבקשת להעלות עוד נושא.
יעל גרמן: בנוסף לזה שצריך להעלות את מספר הווטרינרים ולפתוח עוד מסלולי הכשרה, אני חושבת שצריך גם לדאוג לסטודנטים שנמצאים היום בבית הספר לווטרינריה.