GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<גלית עמיהוד: אנחנו באנו כדי לתת את הגון האישי כאן, כי בדיון נאמר בכללי לגבי כל הקשיים, אז באנו לתת לזה פן אישי, ולומר שאנחנו חווים קשיים רבים.
<גלית עמיהוד: אתם דיברתם על מחסור בכיתות.
<גלית עמיהוד: אני אדבר גם על הכיתות הקיימות.
<גלית עמיהוד: גם הן ברובן לא תקניות, ואז נוצר שילדים וילדות לומדים בכיתות לא תקניות.
<גלית עמיהוד: גם מה שקיים אינו מספק.
<גלית עמיהוד: ואז גם נוצר מצב שהמבנה עצמו לא מספיק, ואז לוקחים לנו חלקים מהמגרש, ושום דבר לא תקני.
<גלית עמיהוד: נכון שנמאס לך לשמוע על מה קורה בירושלים.
יעקב מרגי: את קובעת שנמאס לי?
יעקב מרגי: ניהול זמן.
יעקב מרגי: כל אחד מרגיש שהוא בן יחיד לעצמו, אז קצת כבוד, קצת יושרה.
<גלית עמיהוד: אנחנו לא בנים יחידים.
<עופר איובי: יושבים פה נציגי ציבור של ירושלים.
<עופר איובי: ממה ששומעים פה, פרופורציות לתקצוב.
<עופר איובי: מילה אחת – ירושלים מופלה לרעה.
יעקב מרגי: דיברנו על ירושלים.
<עופר איובי: ונמשיך לדבר עליה וכל הכבוד שיש לנו ראש עיר אמיץ ששם את הדברים על השולחן.
<עופר איובי: לעניות דעתי, היה צריך להיות פה נציג האוצר, ואנחנו כן אומרים- - -
יעקב מרגי: הוא נמצא.
<עופר איובי: כשדיברת על ה-100 מיליון – כל שנה זורקים לפח 100 מיליון שקלים, וגם עסקית וכלכלית אסור שזה יקרה.
<עופר איובי: כנציגי ציבור אנחנו אומרים לך פה, שאם העניינים האלה לא ייפתרו, אנחנו כנציגי ציבור – אולי בניגוד לדעת ראש העיר – אבל לא נפתח את שנת הלימודים.
<עופר איובי: לא נאפשר את ההתליה הזאת.
יעקב מרגי: אני קורא לך לא להשבית.
<בני פרץ: בני פרץ, פעיל חברתי, פנתרים שחורים, חבר הכנסת ה-121.
<בני פרץ: אני רוצה להפנות את תשומת לבכם לתוכנית החומש, ולהראות לכם חברי הכנסת, מהי ההונאה.
<בני פרץ: אם תשימו לב, בין 2012 ל-2016 נבנו 8,650 כיתות.
<בני פרץ: אם נחלק לארבע שנים, זה 2,162.5 כיתות לשנה.
<בני פרץ: לשנה.
<בני פרץ: אם תיקח תוכנית חומש לשנים 2017 עד 2021, חלקי 17, תקבל 708 כיתות בשנה.
<בני פרץ: נוציא מהן 60 לירושלים המופלית, לא תמצא, אם 300,000 זוגות יביאו שלושה ילדים, בשנים האלה זה 900,000 לעומת 510,000 כיתות.
<בני פרץ: שימו לב להונאה של משרד החינוך.
יעקב מרגי: תמיר, ארבעה משפטים.
יעקב מרגי: מבינים את השעה?
קריאה: אנשים פינו את הלו"ז שלהם כדי להגיע לדבר משפט.
יעקב מרגי: מישהו התחייב לך?
יעקב מרגי: חתמת חוזה עם מישהו לבוא?
יעקב מרגי: אל תתלונן על דבר שלא צריך להתלונן עליו.
קריאה: אנחנו רוצים להציג- - -
יעקב מרגי: אל תציג.
יעקב מרגי: יש לך ראש העיר – תפנה אליו.
קריאה: זו בעיה רוחבית שאני רוצה להציג בפני הוועדה.
יעקב מרגי: תקרא את כותרת הדיון.
קריאה: קראנו.
יעקב מרגי: אז אל תלין.
יעקב מרגי: לפחות תהיה ישר עם עצמך – אל תלין.
קריאה: זה קשור לכותרת הדיון.
קריאה: קשור להקצאה, קשור לשקף.
<תמיר בן משה: אני רוצה לומר כמה דברים.
<תמיר בן משה: אחד, לסוגיה של בין כמות הכיתות שמופנות להסכמי גג לבין כמות הכיתות בחומש.
<תמיר בן משה: 17,000 כיתות שכוללות את הרשויות בהסכמי הגג, אם אני מוריד לפי תוכנית החומש את ה-7,000 כיתות – אני מראה חישוב שעשיתי – משאיר לנו לכאורה 10,000 כיתות לחלוקה בתוכנית החומש.
<תמיר בן משה: זה כבר 1,500 כיתות יותר מתוכנית החומש שעברה.
יעקב מרגי: אתם רוצים שאני אנעל את הדיון בלי סיכום?
אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, יודע כמה מיליארדים הם מחזירים ללא ניצול בוועדת כספים?
אברהם נגוסה: אין תכנון טוב.
<תמיר בן משה: אני אומר ככה: 10,000 כיתות לכאורה בתוכנית החומש, שאני מוריד – 40 רשויות שהן ברשימת הסכמי הגג, ורשימה של רשויות שהן בבנייה מואצת, אני מוריד אותן.
<תמיר בן משה: זה משאיר לנו 56 מועצות אזוריות, 100 מועצות מקומיות.
<תמיר בן משה: אלה מספרים של מדינת ישראל.
<תמיר בן משה: ו-66 רשויות אחרות, כלומר אותן רשויות שהיו אמורות לקבל נתח משמעותי של כיתות מתוך תוכנית החומש, כמו בשנים הקודמות, יצאו מהמשחק.
<תמיר בן משה: כמה בתי ספר אנחנו בונים במועצות אזוריות בתוכנית החומש?
<תמיר בן משה: בודדים.
<תמיר בן משה: כמה במועצות מקומיות?
<תמיר בן משה: זה אומר שהנתח גדול מתוכנית החומש הקודמת, הולך לכמות רצינית, שיותר קטנה, של רשויות.
<תמיר בן משה: זה אומר שיש פה סגירת פערים משמעותית.
קריאות: כמה יש בכיתה?
<תמיר בן משה: מה שאני רוצה לומר, יש פה באמת זיהוי של בעיה בירושלים, ואני מודע לה.
<תמיר בן משה: התחלנו קריטריונים בשנה הראשונה בינואר 2017.
<תמיר בן משה: אנחנו מודעים, ואומרים בפה מלא: הקריטריונים האלה – אנחנו בודקים אותם, בודקים את התוצאות שלהם.
<תמיר בן משה: הגענו לנקודת איזון, שאם אני משנה משהו לטובת ירושלים – סתם לדוגמה, בפרויקטים לטובת עיריית ירושלים אנחנו פוגעים בפרויקטים אחרים.
<תמיר בן משה: נקודת האיזון קיימת.
<תמיר בן משה: אנחנו צריכים למצוא פה מנגנון אחר, לפתור משהו בירושלים.
אברהם נגוסה: האם ידעתם על המחסור של 3,800?
אברהם נגוסה: לא עשיתם מיפוי צרכים.
חנין זועבי: לענות על השאלות.
יעקב מרגי: לא תהיה תשובה.
חנין זועבי: למה במגזר הערבי תוכנית החומש- - -
יעקב מרגי: תתייחס ואל תשיב לשאלות.
<תמיר בן משה: בשורה התחתונה הקריטריונים הם טובים.
<תמיר בן משה: הם לא נותנים מענה לכולם, כי אי-אפשר לתת מענה לכולם.
<תמיר בן משה: ראינו את הפער בין הצורך לתקצוב.
<תמיר בן משה: אנחנו נבחן אותם פעם נוספת, נבדוק אותם ואת עצמנו.
<תמיר בן משה: אבל אני אומר – הם טובים, והם סוגרים פערים במדינת ישראל.
<תמיר בן משה: זה אחד.
חנין זועבי: אז תאמר בחברה הערבית – למה אתה מעלים?
חנין זועבי: תוכנית החומש הזאת- - -
חנין זועבי: אל תבוא ותפזר סיסמאות.
יעקב מרגי: אין לו תשובות.
יעקב מרגי: הנה, אני אומר.
חנין זועבי: תן את הנתון שאתה סוגר.
חנין זועבי: תן את הנתון.
<תמיר בן משה: במצגת- - -
חנין זועבי: אין במצגת נתון.
יעקב מרגי: אתה לא מקשיב.
יעקב מרגי: לא עונים אחרי שאני נוזף בך עשרים פעם.
קריאה: אדוני היושב-ראש, לפני שאתה מסכם – מילה, שהוועדה לא התייחסה- - -
יעקב מרגי: אני מבקש להוציא אותו.
קריאה: הוועדה לא התייחסה למיפוי, לרמיסה של הציבור הדתי.
יעקב מרגי: אני מבקש ממך לצאת.
יעקב מרגי: תכבד את עצמך – תצא.
קריאה: הוועדה חייבת להתייחס לבנות שלנו.
קריאה: הגרף הזה זה הבנות שלנו.
קריאה: אין פה הממלכתי דתי, כי רומסים אותם בירושלים.
קריאה: מוכרים את המבנים שלהם.
קריאה: והוועדה לא מתייחסת.
חנין זועבי: מרגי, אנחנו רוצים את הנתון הזה.
יעקב מרגי: אין לו תשובה.
יעקב מרגי: אבקש בכתב.
חנין זועבי: אתה מסתיר את התשובה – לא שאין לך תשובה.
יעקב מרגי: חנין, את מפריעה לי.
יעקב מרגי: הוא לא ייתן לך את התשובה אם תפריעי לי.
יעקב מרגי: לא אבקש לקבל את התשובה.
יעקב מרגי: הוועדה מודה למשרד החינוך על הצגת תוכנית החומש.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת על גידול בתקציב הבינוי.
יעקב מרגי: הוועדה רואה בברכה את המשקל המשמעותי שיש לקריטריונים.
יעקב מרגי: הוועדה מצרה על כך שכיתות בבנייה חדשה בשכונות שאין בהן בתי ספר, קודמים לבתי ספר ששוכנים במבנים לא תקניים, ובפרט מבנים יבילים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לבחון זאת מחדש, לתת ביטוי להעדפת אותם בתי ספר לא תקניים.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לתעדף בתי ספר לחינוך המיוחד, ובפרט בתי ספר שתחום התמחותם זה בילדים אוטיסטיים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך, להיכנס לסוגיית ירושלים לעומק, מחוץ לתוכנית החומש המקובלת.
יעקב מרגי: הוועדה נוכחה לדעת שתוכנית החומש לא מטפלת בבעיה הרצינית שיש בירושלים, במחסור הרציני שם.
יעקב מרגי: למרות שיש פה קריאה לא לפתוח את שנת הלימודים, אני קורא לשקול דעת בכובד ראש, לא ליישם את זה.
יעקב מרגי: לפתוח את שנת הלימודים, קורא לשר החינוך להיכנס להידברות יחד עם ראש העיר ועם ארגון ההורים.
אברהם נגוסה: אני יכול להתנגד לזה?
אברהם נגוסה: מחסור של 320 כיתות בירושלים.
יעקב מרגי: 3,800.
אברהם נגוסה: אבל יש 60.
אברהם נגוסה: אני חושב שבמצב כזה אם משרד החינוך לא מציג לנו תוכנית שמשלימה את הפערים בירושלים, אני נגד ההחלטה הזאת.
אברהם נגוסה: משרד החינוך לא עושה את העבודה הזאת.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך להגיש תוך 20 יום לוועדה, מסמך, איך היא מתכוננת להתמודד עם המצוקה הקשה שיש בירושלים.
יעקב מרגי: עדיין לא קיבלנו תשובה ממשרד החינוך מהדיון הקודם לגבי- - -
קריאה: האוצר יושב פה בשקט.
יעקב מרגי: אוציא אותך, גברת.
קריאה: אל תצעק עליי.
יעקב מרגי: אני אצעק עליך.
יעקב מרגי: את אצלי בחדר ומפריעה לי.
יעקב מרגי: אנחנו ממתינים לתשובת משרד החינוך, מה בכוונתו לעשות לגבי אותה תוכנית שראש העיר הציג לוועדה לגבי הלוואה שתטפל במצוקה תוך שיפוי העירייה על החזריה.
יעקב מרגי: הנושא על סדר-היום: מעמדם של הספורטאים הוותיקים בישראל והיום שאחרי הקריירה הספורטיבית שלהם – לציון יום האזרחים והאזרחיות הוותיקים בכנסת.
יעקב מרגי: הכנסת מציינת היום את יום האזרחים הוותיקים וועדת החינוך נדרשה לסוגיה מה קורה עם הספורטאים שהם כבר אזרחים ותיקים.
יעקב מרגי: אנחנו נהנים מהתהילה שלהם כשהם צעירים.
יעקב מרגי: הם נותנים את כל הפייט ואנחנו נהנים, ולאחר מכן כמעט שכחה.
יעקב מרגי: אני מקווה שלא, אני מקווה שלא.
יעקב מרגי: היו לנו דיונים דומים לזה לגבי האומנים, שגם אצלם לא אחת נדרשה החברה הישראלית לסוגיה של העתיד הפנסיוני שלהם ואני שמח שזכיתי ונפל בחלקי לקיים את הדיון הזה.
יעקב מרגי: אני מבין שיש גם מצגת שרוצים להציג, נכון?
יעקב מרגי: נמצאים אתנו גם חבר הכנסת יואל רזבוזוב, שהוא מרים הדגל של הספורט החובבני והספורט ההישגי-תחרותי בכנסת.
יעקב מרגי: הוא פעיל ומחויב לתחום ואני שמח שהוא אתנו כאן.
יעקב מרגי: אמרתי לו שאם הוא היה חבר ועדה הייתי נותן לו לקיים את הדיון במקומי, כי מגיע לו, אבל הוא אתנו כאן והוא גם ממהר לדיון אחר.
יעקב מרגי: לפני המצגת אני אתן לו לדבר.
יעקב מרגי: נמצא אתנו מנכ"ל משרד התרבות ונשמע ממנו מה עוד אפשר לעשות בנוסף למה שנעשה, אם נעשה.
יעקב מרגי: יואל, כמה מילים לפני שנעבור למצגת, בבקשה.
יואל רזבוזוב: צהריים טובים לכולם, אני מברך את היושב-ראש על הדיון, באמת דיון חשוב.
יואל רזבוזוב: אני חושב שחיפשו לעשות את החיבור ביום של האזרחים הוותיקים לספורטאים אחרי פרישה.
יואל רזבוזוב: פעם הייתה עליי כתבה בערוץ 2 אז הרופאה אמרה שיש לי ברכיים של אדם בן שבעים.
יואל רזבוזוב: אפשר לחבר את הדברים.
יואל רזבוזוב: לא מזמן הייתה לי ישיבת עבודה עם שר הרווחה חיים כץ, על כך שאזרחים ותיקים שמקבלים קצבת זקנה והבטחת הכנסה ולפעמים מזמינים אותם לטורנירים של שחמט או בכל ענף אחר, וממילא הם לא מרוויחים מזה כסף.
יואל רזבוזוב: כשהם נוסעים לחו"ל, לוקחים להם את קצבת הבטחת הכנסה בגלל שהם יצאו יותר מפעם-פעמיים לחו"ל.
יואל רזבוזוב: בדיוק עכשיו אנחנו מתקנים את זה ואני חשוב שזה חשוב כי חבל, הם מייצגים את המדינה בכבוד, לא מרוויחים על זה כסף וביטוח לאומי רואה בזה עניין חריג שהם יוצאים לחו"ל.
יואל רזבוזוב: את הנושא הזה אנחנו מתקנים.
יואל רזבוזוב: בנושא ספורטאים אחרי פרישה, כמובן שהיינו רוצים לראות יותר ויותר ספורטאים שיישארו בתחום הספורטיבי, שיוכלו לתרום מהידע שלהם ומהניסיון שלהם.
יואל רזבוזוב: גם כאן יזמתי חקיקה של העדפה מתקנת בכל מכרז של רשות מקומית או משרד ממשלתי שקשור לספורט, שספורטאים יקבלו העדפה מתקנת ואיזשהן נקודות זכות כדי שהמערכת תוכל לקלוט אותם.
יואל רזבוזוב: אני רואה הרבה חברים וכשאתה נותן הכול בזירה, על המזרן, באולם, בכדורסל או במגרש כדורגל, לא משנה איפה, אתה נותן הכול לקריירה ואז אתה יוצא, ופתאום אתה מוצא את עצמך במין ואקום וצריך להתחיל את החיים מחדש.
יואל רזבוזוב: יש כאלה שמספיקים לעשות דברים תוך כדי ויש כאלה שלא, ואז זה מתחיל להיות מסובך.
יואל רזבוזוב: אני בטוח שהדיון הזה חשוב כי בסוף זה צריך להיות על סדר-היום, איך אנחנו כמדינה שרוצה לתמוך בספורט, שרוצה לקדם את הספורט – יש פה הרבה רצון – איך אנחנו גורמים לאותם אנשים להישאר סביב הספורט בכל מיני תפקידים ושיוכלו לתרום.
יואל רזבוזוב: אני שוב מברך על הדיון ותודה.
יעקב מרגי: חבר הכנסת נחמן שי, אתה רוצה עכשיו או אחרי המצגת?
נחמן שי: לא, תן לי רגע להתחמם.
יעקב מרגי: לימור גזית, את מציגה לנו את המצגת?
יעקב מרגי: בבקשה, תציג את עצמך ונצלול לתוך המצגת.
יעקב מרגי: אני אודה לכם אם אפשר לעמעם את האורות.
<לימור גזית: אני אחת המנהלות של תוכנית "היום שאחרי" בוועד האולימפי, יחד עם לימור מזרחי, שהיא כדורסלנית ונמצאת עכשיו במחנה אימונים באילת.
<לימור גזית: אני אציג לכם על מה מדובר.
<לימור גזית: יחד אתנו נמצא גילי לוסטיג, שהוא מנכ"ל הוועד האולימפי, יעל ארד שהיא יושבת-ראש הוועדה המקצועית של הוועד האולימפי, דורית היא מומחית להשמה, לימור ואני.
<לימור גזית: הצורך של ספורטאי אולימפי בתוכנית כזאת "היום שאחרי" והצורך של התוכנית בכלל בא מתוך זה שספורטאי הוא אדם שהפך את תחביב הילדות שלו למקצוע.
<לימור גזית: מגיל אפס הוא באולם, הוא במגרש בזמן שכל האנשים חיים את חייהם, לומדים, מתפתחים, צומחים, הולכים לצבא, נוסעים לטיול שאחרי הצבא ומפתחים מקצוע.
<לימור גזית: ספורטאי יודע דבר אחד – הוא רוצה להיות הטוב ביותר בעולם בתחום שלו.
<לימור גזית: בדרך כלל הפן הכלכלי לא כל כך מעסיק אותו.
<לימור גזית: אנחנו מדברים על חבר'ה שפורשים בגיל 30, אין להם בסיס כלכלי, אין להם מענק פרישה/פנסיה ובעיקר אין להם הכלים להתנהל בחיים האזרחיים – לא מקצוע, לא תעסוקה וגם לא ידיעה מה הוא רוצה לעשות כי עד עכשיו הוא היה עסוק בשאלה מה הוא עושה בספורט.
<לימור גזית: מטרת התוכנית "היום שאחרי" היא ללוות, לסייע לספורטאים בתהליך הפרישה.
<לימור גזית: לעזור להם לצאת לחיים האזרחיים עם השכלה כלשהי, עם הכשרה, עם כישורי חיים, עם יכולת להשתלב במקומות עבודה ובכלל עם כלים לבנות קריירה עתידית.
<לימור גזית: הם מסיימים קריירה מאוד משמעותית בגיל מאוד-מאוד צעיר.
יעקב מרגי: זה החזון של הוועד האולימפי?
יעקב מרגי: אנחנו בני שבעים ואתם עדיין עם חזון בלי מעש?
יעקב מרגי: עוד לא עשיתם כלום עם זה?
<לימור גזית: אנחנו עושים.
יעקב מרגי: בואי נשמע מה אתם עושים.
<לימור גזית: הספורטאים פורשים או כשהם אחרי קריירה או באופן פתאומי בגלל פציעה, או בגיל צעיר כשהם נזרקים מהמערכת ההישגית.
<לימור גזית: אנחנו יצרנו להם מעטפת.
<לימור גזית: אתה שואל מה אנחנו עושים?
<לימור גזית: זה מה שאנחנו עושים.
<לימור גזית: יצרנו להם מעטפת של לימודים אקדמיים, של קורסים לאו דווקא אקדמיים, מלגות מסוימות, סדנאות בתחומים של כישורי חיים, ייעוץ וליווי פיננסי ברמה מאוד קטנה כרגע, השמה, קואצ'ינג בפגישות אישיות שאני עושה ועוד קואצ'רים אחרים יחד אתי ותוכנית מנטורים, שאנחנו מאוד רוצים שהיא תגדל.
<לימור גזית: מבחינת לימודים אקדמיים, באמת התחברנו לכל המכללות והמוסדות האקדמיים שמופיעים כרגע על הלוח.
<לימור גזית: ממש יצרנו קשרים אישיים בבקשה להטבות ולהקלות כי ספורטאי אולימפי שרוצה ללמוד, זה לא בדיוק פשוט לו כמו לאחרים.
יעקב מרגי: את יכולה לדבר על הליווי והייעוץ הפנסיוני?
<לימור גזית: בנינו סל קורסים ומבחינת ייעוץ פיננסי, חברנו לכמה גופים שעוזרים לספורטאי, אבל כל מה שאני מדברת עליו עכשיו זה אך ורק בשנה האחרונה.
<לימור גזית: התוכנית שלנו יצאה לדרך אחרי ריו, כלומר בזמן מאוד מאוד קצר.
יעקב מרגי: למישהו נפל האסימון לפני שנה.
<לימור גזית: אפילו עוד לא שנה.
<לימור גזית: הספקנו לעשות את כל מה שראיתם.
<לימור גזית: התחברנו לגופים האלה, שבעצם מלווים אותנו באופן אישי.
<לימור גזית: ספורטאי אולימפי שפורש יכול ללכת לייעוץ במיטב-דש או אצל דורון כהן, שהוא מנכ"ל קבוצת רוטשילד.
<לימור גזית: חיברנו יועץ ביטוח, חיברנו יועץ פנסיוני ויועץ עסקי, אבל כל מה שאתם רואים כאן זה מה שהספקנו לעשות רק באופן אישי.
יעקב מרגי: אתם מטפלים בספורטאים אולימפיים בלבד?
<לימור גזית: כן.
<לימור גזית: יש פה אנשים שיוכלו - - -
יעקב מרגי: אנחנו נחפש אותם אם הם לא פה.
<לימור גזית: הם יוכלו להסביר.
<לימור גזית: יש לנו עוד תוכנית, ואני לא אתעכב עליה הרבה כי אתם רוצים לרוץ קדימה, ומדובר בתוכנית מנטורים.
<לימור גזית: פנינו לספורטאי עבר, ספורטאים שעברו את התהליך הזה בעבר והם היום כבר בחיים שאחרי.
<לימור גזית: המטרה היא לחבר ספורטאי פורש או לפני פרישה עם ספורטאי בוגר, כדי שיקבל מעין אח גדול שעוזר לו לעבור את התקופה הזאת.
<לימור גזית: בעתיד אנחנו מאוד רוצים להרחיב את התוכנית הזאת ולייצר קהילה, כמו שיש יוצאי 8200 ויוצאי יחידות, שיוכלו לעזור אחד לשני, להיפגש באופן שנתי ולייצר networking.
<לימור גזית: קצת על הספורטאי עצמו, מה קורה עם ספורטאי שהוא פוגש – זה מה שאני עושה באופן אישי בפרויקט ועוד אנשים אחרים מטעמי.
<לימור גזית: ספורטאי פורש, מה שהוא ידע כל חייו זה ספורט.
<לימור גזית: גם הוועד האולימפי תמך בו במעגלים שלו בתמיכה של הספורט – מחנות אימונים, ציוד, מאמנים.
<לימור גזית: בפעם הראשונה בשנה הזאת שלקחנו את הנושא של מה קורה גם אחרי כדי לתת לספורטאי כלים.
<לימור גזית: יש גם איזשהו בלוק מנטלי ובפגישות אנחנו באמת מנסים לספורטאי להבין איך לעצב את החיים האחרים שלו כי כל מה שהוא יודע היום זה ספורט, וגם איך לקחת את הכלים שהוא רכש כספורטאי.
<לימור גזית: זה דבר מאוד חשוב כי אנחנו נפגשים גם עם מקומות עבודה ורואים שכולם מעריכים התמדה, השקעה, חתירה למטרות ואלה דברים שספורטאי, אי אפשר לקחת ממנו.
<לימור גזית: הוא יביא את זה אתו לכל מקום שאליו הוא ילך.
<לימור גזית: אנחנו מטפלים בשלושה מסלולים – צעירים, חבר'ה שעדיין לא מדברים על פרישה ואנחנו כן רוצים לעזור להם לפתוח את הראש ללימודים.
<לימור גזית: בוגרים – זאת הקבוצה של האנשים שאנחנו בעיקר מתעסקים אתם.
<לימור גזית: הם עדיין לא החליטו שהם פורשים, אבל אנחנו רוצים שהם יהיו שם.
<לימור גזית: הקבוצה השלישית היא של אלה שפרשו.
<לימור גזית: יושבות פה שתי פורשות, אנסטסיה גלושקוב ונטע ריבקין, שפרשו עכשיו, אחרי ריו.
<לימור גזית: אנחנו בעצמנו ליווינו אותן בתוכנית והן תכף יספרו קצת.
<לימור גזית: כמו שאמרתי, התוכנית התפתחה ממש רק בשנה האחרונה.
<לימור גזית: כבר שיבצנו ספורטאים בלימודים בינלאומיים ויש לנו ספורטאית אחת שהתקבלה לתוכנית של האיחוד האירופי.
<לימור גזית: היא נוסעת ללמוד מטעם התוכנית ואנחנו עוזרים לה.
<לימור גזית: השגנו מלגות באוניברסיטה הפתוחה, השגנו תמיכה מקרן אולימפית, סולידריטי, של הוועד האולימפי הבינלאומי, והשמיים הם הגבול עבורנו.
<לימור גזית: אנחנו מאוד רוצים להיעזר בוועדה הזאת ובגוף הזה כדי לפתח את התוכנית שלנו, כמובן את כל הנושא הפנסיוני ואת הסכומים שיכולים להגיע לספורטאי כדי שזה יעזור לו וייתן לו מקפצה לעולם שאחרי.
<לימור גזית: תודה רבה לכם.
יעקב מרגי: המדינה הייתה רגילה שאם יש כישרונות ספורטיביים אצל ילד או אצל ילדה, ההורים שלו משעבדים את כל מה שיש להם כדי לדחוף אותם לשם.
יעקב מרגי: לאחר מכן, תהליך ההתפתחות שלהם לווה בייסורים ובמאמצים כלכליים לא פשוטים, גם של ההורים, גם של הספורטאי.
יעקב מרגי: גילוי נאות, אני לא אוהב את ההתאחדויות האלה – התאחדות לזה, התאחדות לזה או מועצת גידול צמחים וכולי.
יעקב מרגי: כל אחד מתפרנס מהשני ואף אחד לא עושה כלום.
יעקב מרגי: אני לא אוהב אותם ואני אומר את זה בפתיח.
יעקב מרגי: אנחנו אוהבים כלכלה חופשית, אבל בספורט ובחקלאות אנחנו גמדים, לא יודעים לזוז.
יעקב מרגי: צריכים כאלה ואחרים ונתקלנו בכל מיני.
יעקב מרגי: ואיך אנחנו כמדינה, עם כל ההתחדשות והחדשנות ומתפארים ועושים, והאומנים שלנו נזרקים – סליחה, אני לא רוצה לומר שהם נזרקים לכלבים – נזרקים אחרי שהם נתנו את המיטב שלהם.
יעקב מרגי: החברה הישראלית והתרבות הישראלית נהנו מהם וצריך לחפש אותם אחר כך, איך לעזור להם כשהם בגיל מתבגר.
יעקב מרגי: כל אדם שנולד יודע שבגיל מסוים אי אפשר לתת את אותם מאמצים ואותם כוחות שנתנו בקריירה.
יעקב מרגי: מה יהיה עם הספורטאי אחרי זה?
יעקב מרגי: רק אז הוא יתחיל ללמוד ויתחיל לפתח קריירה נוספת?
יעקב מרגי: וכל אלה שנהנו מהקריירה, האם חשבו על תמלוגים לאורך זמן?
יעקב מרגי: אני שמח שיש דיון היום ויכול להיות שאני מתפרץ לדלת פתוחה בחלק מהדברים שלי, אבל אני זורק אותם כדי לעורר דיון.
יעקב מרגי: מלווים את היום החשוב הזה בכנסת חבר הכנסת נחמן שי וחבר הכנסת איציק שמולי.
יעקב מרגי: כדרכנו בקודש אנחנו נותנים להם לפתוח, אבל היו קצת עסוקים בדיונים אחרים והגיעו תוך כדי פתיחת הדיון.
יעקב מרגי: נחמן שי, בבקשה.
נחמן שי: בוקר טוב, תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש וחבריי חברי הכנסת, באמת היינו עסוקים במרוץ מאוד קשה בשעות האחרונות ויש נטייה להפריש את המפסידים לפנסיה עכשיו, אז אנחנו מרגישים קרבה גדולה גם לספורטאים שפרשו.
נחמן שי: אני רוצה להודיע לכם שאנחנו ממשיכים לרוץ.
נחמן שי: כולנו.
נחמן שי: לא קרה שום דבר ואצלנו אפשר לרוץ קצת יותר לאט, אם לא יכולים לרוץ בקצב המהיר, אבל לעשות כמה שפחות סאלטות לאחור.
נחמן שי: זה חשוב מאוד בפוליטיקה.
נחמן שי: בוקר טוב, תודה רבה לכל האורחים החשובים שבאו.
נחמן שי: חלק מהם גיבורי ילדותי, כמו השחקן לשעבר בוזגלו, שהייתי נוהג לצפות בו במשחקי כדורגל, או שמעון או אחרים.
נחמן שי: ספורט מאוד קרוב ללבי, כמו שגילי זוכר ויודע, אבל זה לא רק עניין אישי, זה גם עניין לאומי-ממלכתי.
נחמן שי: מדובר בקבוצה קטנה ומובחרת של ספורטאי עילית שמשקיעים חלק ניכר מחייהם לספורט.
נחמן שי: יש בזה לא רק היבט אישי אלא גם היבט לאומי-ממלכתי.
נחמן שי: מדינות מקדמות את הספורט כעניין לאומי מתוך רצון להטיב את מעמדן הבינלאומי.
נחמן שי: בלשון שלנו זה נקרא עוצמה רכה.
נחמן שי: כל מדינה שיש לה ספורט מתקדם, מדורגת גבוה בכל מיני מדרגים והחשיפה שלה היא חשיפה חיובית.
נחמן שי: אנחנו יודעים איזו גאווה אוחזת במדינת ישראל בתחרויות בינלאומיות, וכמובן באולימפיאדה, באליפויות עולם או בטורנירים בינלאומיים וכדומה, כשיש דגל וכשיש קבוצה ובעיקר כשמגיעים להישגים.
נחמן שי: אנחנו חייבים לאנשים האלה.
נחמן שי: אנחנו, החברה הישראלית, חייבת להם.
נחמן שי: אנחנו רואים אותם לפעמים שלוש דקות באיזשהו רגע, אבל אנחנו לא יודעים שמגיל צעיר מאוד ועד שלב משמעותי בחייהם זה כל מה שהם עושים, בשביל התרגיל הזה, בשביל הדקה הזאת, בשביל השנייה הזאת ובשביל הבעיטה הזאת כל חייהם מוקדשים.
נחמן שי: אם לא נמצא דרך לסייע להם בשלב שברובם מתחילים את חייהם – שלב הפרישה מהספורט הוא בדרך כלל לאחרים שלב ההתחלה בחיים.
נחמן שי: בדרך כלל הם גם חסרי השכלה כי הם השקיעו את כל זמנם בספורט.
נחמן שי: לא שהם לא אינטליגנטים, חס וחלילה, אלא שהכישורים שלהם הלכו למקום מסוים והאמצעים הכספיים שלהם – מה לעשות שהספורט לא יודע לפצות אותם, בטח לא בישראל, בקניית כלים כדי להסתדר אחר כך בחיים.
נחמן שי: כבוד כן, אבל לא הרבה יותר מזה.
נחמן שי: קצת בזמן שהם לומדים.
נחמן שי: כאן זאת אחריות של המדינה כי היא מקדמת הספורט הלאומי, אבל זה לא ספורט מועדונים ולא ספורט קבוצתי שקבוצות יודעות לדאוג.
נחמן שי: זאת אחריות של המדינה לחשוב איך היא מקנה להם יכולות ומפצה אותם בשנים הבאות על הזמן שהם הקדישו, לפעמים גם את הגוף שלהם הם נתנו לצורך העניין הזה.
נחמן שי: אנחנו עוסקים היום באזרחים ותיקים, אז יש להם בערך עוד שישים שנה לחיות בסביבה שלנו, עד שהם הולכים.
נחמן שי: אולי יותר כי עד שהם יגיעו לגיל הזה, זה בטח יהיה בעוד שמונים שנה.
נחמן שי: כאן האחריות היא של המדינה ולכן רצינו, שמולי עמיתי והצוותים שלנו, לקיים את הדיון הזה כחלק מדיון רחב יותר בשאלה איך החברה הישראלית מתייחסת לאזרחיה הוותיקים.
נחמן שי: אתם עוד לא שם, אבל ספורטאיה הוותיקים הם ותיקים צעירים יותר וזאת אחריות שלנו ומחויבות שלנו.
נחמן שי: אם זה מצריך חקיקה, נעשה את זה בחקיקה.
נחמן שי: אם אפשר לעשות את זה בדרכים אחרות – יושב לידי יוסי, מנכ"ל משרד הספורט.
נחמן שי: פעם הייתי שם.
נחמן שי: אם המשרד יכול לעשות את זה, בבקשה.
נחמן שי: אם לא, נחפש דרכים אחרות.
יעקב מרגי: נשאיר אותו לסוף שיספר לנו.
נחמן שי: הוא יספר.
נחמן שי: אני סומך עליו, הוא איש יקר.
נחמן שי: שוב, תודה רבה לכולכם שכיבדתם אותנו בנוכחותכם.
נחמן שי: אני מעריך אתכם מאוד.
איציק שמולי: בוקר טוב לכולם, ראשית אני רוצה להודות גם לוועד האולימפי, לגילי ולכל התורמים.
יעקב מרגי: <תראו איזו רוח ספורטיבית.
יעקב מרגי: הם חזרו אתמול והם מגלים רוח ספורטיבית.
נחמן שי: סמוך עלינו.
איציק שמולי: אני רוצה להודות על הדיון המשותף וכמובן לך, היושב-ראש, ולכל חברי הכנסת, וכמובן גם לגיבורי ילדותי וגם אלו שקצת יותר טריים.
<גלעד לוסטיג: ילדותך זה לא לפני הרבה זמן.
איציק שמולי: אמרתי לרינו צרור לפני רגע שאני צעיר, 37, הוא אמר לי: אתה כבר מתקדם לגמלאות.
איציק שמולי: בכל מקרה, אני רוצה להגיד מהי נקודת המוצא.
איציק שמולי: יש פער מאוד מאוד גדול מהרגע שבו אתה עומד על הפודיום או שאתה מקבל את צלחת האליפות וכולם עוטפים אותך ואוהבים אותך וכולם מנסים להידחק לפוטו-אופ אתך כדי לקחת מהרגע הזה, וזה רגע ששייך לכל מדינת ישראל – מי כמוכם יודע את זה – לבין היום שאחרי.
איציק שמולי: ביום הזה לא מעט ספורטאים, שבאמת נתנו את החיים שלהם גם בנבחרות, אבל גם בקבוצות השונות, מוצאים את עצמם לבד.
איציק שמולי: אנחנו חשבנו שיהיה נכון להעלות את הסוגיה הזאת במסגרת היום המיוחד הזה בכנסת.
איציק שמולי: לפני שנה היה פה דיון דומה על האומנים והשחקנים.
איציק שמולי: זה פוגש אותנו בהרבה מאוד זירות, שכאשר מישהו בשיא הפופולריות שלו והוא נותן מעצמו כמה שיותר, כולנו עוטפים אותו באהבה, אבל ביום שאחרי, כמו האסקימואים, שמים אותו על איזה קרחון וישוט לבד לעבר האופק.
איציק שמולי: הדבר הזה לא יכול להתקיים ולכן אנחנו צריכים לחשוב מה אנחנו עושים אחרת.
איציק שמולי: אני חושב שהתוכנית שהוצגה היא טובה, אבל היא לא מספקת.
איציק שמולי: מנטורינג וליווי אישי זה דבר מבורך, אבל אני לא חושב שזה יכול להסתכם בזה.
איציק שמולי: בואו נקרא לילד בשמו – אנשים שקשה להם להתקיים כלכלית ביום שאחרי, לא צריכים מנטורינג.
איציק שמולי: תמיד כשאומרים לי לבוא להוביל את השדולה לחינוך פיננסי, אני אומר: חבר'ה, אנשים שאין להם עם מה לפתוח את החודש לא צריכים שיסבירו להם איך לנהל את הכסף שאין להם.
יעקב מרגי: הם המומחים הכי גדולים.
איציק שמולי: הם המומחים הכי גדולים.
איציק שמולי: לכן, במקביל לפעולות המבורכות שהוצעו כאן, גם על ידי הוועד האולימפי וגם על ידי המשרד, אנחנו צריכים לחשוב איך אנחנו מגדילים את התמיכה הכלכלית באותם אנשים.
איציק שמולי: אני מבין שאין כסף בתקציב המדינה לכול, אבל אפשר, למשל, לחשוב מחוץ לקופסה ואני סתם זורק פה רעיון לאוויר.
איציק שמולי: אני חושב שעל כל כרטיס שנגבה במשרדי הספורט, הכדורסל, הטניס ואיפה לא, הייתי מוכן לשלם 20 אגורות נוספות לכרטיס כדי שתהיה קרן מיוחדת במשרד התרבות והספורט שתתמוך בספורטאים.
איציק שמולי: 20 אגורות.
איציק שמולי: תחשבו כמה כרטיסים נמכרים בשנה.
איציק שמולי: ואז יכול להיות שהיינו רואים פחות אומנים רעבים ופחות זמרים רעבים ופחות ספורטאים שנשארו לבד בצד הדרך.
איציק שמולי: אני חושב שהאתגר שלנו הוא יחד אתכם.
איציק שמולי: אני אגיד לכם את האמת, בדרך כלל הפוליטיקאים מגיעים לדיון ויודעים שיש להם את כל הפתרונות, אבל בדיון הזה אנחנו מצפים לשמוע גם מכם רעיונות מקוריים מה אתם מציעים לעשות אחרת, גם ברמה הכלכלית ולא רק ברמה של המנטורינג.
יעקב מרגי: שלא תיבהלו, אנחנו מסיימים את העבודה עם הפוליטיקאים ומתחילים אתכם שזה העיקר.
יעקב מרגי: בבקשה, פרופ' מנו טרכטנברג.
מנואל טרכטנברג: או-אה, זה לא העיקר?
יעקב מרגי: לא, היום הם העיקר.
מנואל טרכטנברג: כן, כן, מאה אחוז.
מנואל טרכטנברג: בוקר טוב, אדוני היושב-ראש, קודם כל תרשו לי לברך את עמיתיי, את איציק שמולי ואת נחמן שי, שעושים רבות עבור האזרחים הוותיקים במדינת ישראל בכל היבט והיבט, וגם בהיבט הזה.
מנואל טרכטנברג: ברכות לך, אדוני היושב-ראש, שאתה מארח את הדיון החשוב הזה.
מנואל טרכטנברג: אנחנו חיים בעידן שיש בו סתירה מהותית בין זה שאנחנו כל כך מתלהבים ומקדשים את הנעורים ומצד שני, תוחלת החיים ממשיכה לעלות ואיכות החיים על פני זמן.
מנואל טרכטנברג: אז יוצא שפרק הזמן שבו אתה יכול לפרוח הולך ונהיה בפרופורציה יותר קטנה לחיים שלך.
מנואל טרכטנברג: זה לא הולך ככה.
מנואל טרכטנברג: זה לא הולך ככה בשום הקשר ובתחום של הספורט, הדבר הזה יותר מוקצן, אבל הוא לא יוצא דופן.
מנואל טרכטנברג: בהקשרים אחרים אנחנו מדברים, למשל, על Life Long Learning- רכישת השכלה לאורך זמן.
מנואל טרכטנברג: זה לא נגמר בתואר ואחר כך נגמר העניין.
מנואל טרכטנברג: גם בהקשר הזה יש פתרונות בכל מיני הקשרים.
מנואל טרכטנברג: אני רוצה להזכיר מה קורה בצה"ל.
מנואל טרכטנברג: קצינים קרביים שיוצאים לפנסיה בגיל צעיר לעומת מקומות אחרים, יש להם הסדר מיוחד.