GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יגאל דור: שני מכרזים, אחד לפן הלוגיסטי, האירוח וכו', והצד השני הוא הפן האקדמי.
<יגאל דור: זה יכול להיות - - -
מסעוד גנאים: זה באחת האוניברסיטאות?
מירב בן ארי: מאוד מעניין.
מירב בן ארי: אוקיי, אז בבקשה, אדוני.
<אלי רז: שלום, שמי אלי רז, אני עומד בראש האולימפיאדה לפיזיקה מעל 20 שנה.
<אלי רז: אני חבר סגל באורט בראודה ומרצה בטכניון.
<אלי רז: האולימפיאדה מתבצעת כשהגוף המבצע הוא הטכניון.
<אלי רז: אני רוצה לומר כמה מלים על האידיאולוגיה מאחורי האולימפיאדות והאולימפיאדה לפיזיקה בפרט.
<אלי רז: המסר שאנחנו מנסים למסור לכלל התלמידים זה חינוך לחשיבה.
<אלי רז: אם אתם תפתחו את אתר האולימפיאדה לפיזיקה, כאלה שהם בוגרי פיזיקה ותעיינו בסוגי השאלות, תראו שזה לא שאלות של שינון, זה לא שאלות של ידע, למרות שהן קצת מבוססות ידע, אלו שאלות אתגר, שהתלמיד מפיק מזה הנאה אחרי שהוא מנסה להתמודד ואחרי שהוא גם מעיין בפתרונות.
<אלי רז: עם השנים אנחנו רואים שבתי הספר אוהבים זאת.
<אלי רז: הם פונים אלינו ושואלים מתי האולי
<אלי רז: מפיאדה הקרובה - - -
מסעוד גנאים: נהנים כי זה יוקרה?
<אלי רז: נהנים מהתהליך.
<אלי רז: זה תורם.
<אלי רז: הרעיון הוא שמשרד החינוך משקיע כספים, הרעיון הוא לא רק לתמוך, כלומר, אם המטרה הייתה הישגים באולימפיאדה הבינלאומית אני חושב שכל הצוות שלנו היה עוזב את זה.
<אלי רז: הרעיון הוא שזה מחלחל למטה.
<אלי רז: מספיק שתלמיד מספר לחבר שלו על שאלה יפה, מספיק שתלמיד השתתף ולא זכה בכלום, השתתף בשלב א' בלבד, בשלב א' בפיזיקה השתתפו בשנה האחרונה 4,000 תלמידים, אז אם תלמיד חזר משלב א' והייתה שאלה אחת שמצאה חן בעיניו והוא חשב עליה, עשינו את שלנו מבחינת הראייה.
<אלי רז: יחד עם זאת, כואב לי כאב רב מאוד שמערכת התקשורת במדינת ישראל מזלזלת.
<אלי רז: לא אכפת לה, אדישה, ואני אתן לכם דוגמאות שהדברים האלה יהיו ברורים.
<אלי רז: אם אני חוזר מאולימפיאדה עם מדליית זהב, נניח משלחת של חמישה תלמידים, אחד מדליית זהב וכל הארבעה לא זכו בכלום, התקשורת תעשה מהנושא הזה ענין גדול.
<אלי רז: למה?
מסעוד גנאים: אלה שלא זכו?
<אלי רז: לבחור שזכה במדליית זהב.
<אלי רז: מפני שהתפיסה שלהם לא רואה את ההשקעה של משרד החינוך, לא רואה את ההשקעה של המערכת, התפיסה שלהם זה שיש גאון מולד.
<אלי רז: יש לי כאן תלמידים של האולימפיאדות והם יספרו לכם שהדברים הם לא כך, התפיסה של מערכת התקשורת שיש גאון מולד, אותו צריך לשבח ואת המערכת המסייעת רק צריך לבוא אליה בביקורת.
<אלי רז: אנחנו פעם אחת חזרנו עם ארבע מדליות כסף ומדליית ארד.
<אלי רז: אף עיתון לא היה מוכן לפרסם משהו מפני שאם זה ארבע מדליות כסף אז אין לנו כאן מישהו שהוא יוצא דופן, אז למי ניתן את הקרדיט, למערכת?
<אלי רז: למערכת אסור לתת קרדיט.
<אלי רז: הם לא מבינים שבזה שלא הופכים ומה שצריכה המערכת והתקשורת לעשות, להפוך את הנושא הזה לסמל תרבות, לסמל של חיקוי, לסמל שתלמידים אחרים יבואו ויחקו את אותם תלמידים.
<אלי רז: חבל שהמצב הזה הוא לא כזה, כי החבר'ה האלה הם לא רק מצטיינים בפיזיקה ומתימטיקה.
<אלי רז: אם אתם תראיינו, אנחנו מכירים אותם אישית, הם מטיילים והם מנגנים והם ספורטאים והם ממש שמנה וסלתה של החברה הישראלית.
<אלי רז: הלוואי, הלוואי והיינו יכולים להרים את בסיס הפירמידה יותר באמצעות המשיכה של הקדקוד.
מירב בן ארי: אפרופו פיזיקה, אתה אומר.
<אלי רז: עכשיו אני אתאר קצת את התהליך.
<אלי רז: שלב א' מתקיים בבתי ספר.
<אלי רז: הוא שלב אמריקאי.
<אלי רז: משתתפים בו כ-4,000 תלמידים, בערך בין 130 ל-150 בתי ספר, לצערי הרב לא מעט בתי ספר לא משתתפים.
<אלי רז: בואי נציג לך שאלה כזו.
<אלי רז: תלמיד פונה אלייך, ואני חושב שזו אחת הסיבות - - -
<יהודית גידלי: אליי בתור מה, מורה?
<אלי רז: למורה.
<אלי רז: את כמורה בבית ספר.
<אלי רז: תלמיד פונה אלייך מיד אחרי הבחינה ושואל אותך מהו הפתרון, איזו תשובה מבין ארבע התשובות נכונה לשאלה מספר 11.
<יהודית גידלי: אני אומרת לו, לא יודעת.
<אלי רז: אבל למורה יש מעמד והמורה שלא מרגיש מספיק חזק - - -
מסעוד גנאים: בדרך כלל המורה צריך לדעת הכול.
<אלי רז: הוא לא יודע הכול, אני רוצה להגיד לך שגם המדריכים שלי באולימפיאדה שפותרים את השאלות הם לא יודעים הכול.
<אלי רז: זה לא נורא, החשוב הוא התמודדות.
<אלי רז: זו אחת הסיבות.
<אלי רז: סיבה נוספת, זה כאב ראש, זו התעסקות, זו עבודה התנדבותית, בתי ספר מתנדבים לעשות את זה, אז אני בנושא - - -
<יהודית גידלי: אתה חושב שתגמול מורים ישפר את המצב?
מירב בן ארי: אם הוא לא יידע את התשובה אז מה זה משנה?
<יהודית גידלי: לא, לא, לא, הוא אומר שהם עושים את זה בהתנדבות ולכן - - -
מירב בן ארי: כן, אבל אם הוא לא יודע את התשובה אז מה זה משנה כמה כסף יתנו לו?
<אלי רז: צריך לנסות לעשות מאמץ לעודד אותם.
<אלי רז: בשלב ב' משתתפים סדר גודל של 350 תלמידים.
<אלי רז: אגב, בשלב א' כשביעית מהתלמידים הן בנות ובאותו יחס הם גם עולים לשלב ב'.
<אלי רז: יש לנו בקבוצה בת אחת שזכתה במדליית אסיה.
<יהודית גידלי: תאמין לי שספרנו.
מירב בן ארי: כן, כן, ראינו.
מירב בן ארי: למרות פה יש מספיק בנות.
<אלי רז: שלב ב' מתקיים במרכזים אזוריים ולשלב ב' כבר התלמיד צריך לנסוע למרכז, אז קודם כל חלק לא מגיעים למרות שהם עלו לשלב ב' ואחוז הלא מגיעים מקרב הבנות הוא משמעותית גדול יותר, מהבנות שעלו לשלב ב'.
<אלי רז: אחרי שלב ב' מתוך 350 יש כ-35 תלמידים שעולים למחנה קיץ ואחרי מחנה קיץ של שבועיים בטכניון מתבצעת עיקר העבודה.
<אלי רז: עיקר העבודה זה לקבל שיעורי בית.
<אלי רז: כל שבוע התלמיד משקיע במשך שנה סדר גודל של כ-15 שעות שבועיות.
<אלי רז: אני יכול להגיד לכם שבפיזיקה, אני מניח שזה אותו דבר באולימפיאדות האחרות, כל בוגרי האולימפיאדה הפכו למן מועדון כזה.
<אלי רז: זה ממש מחמם את הלב לראות איך בוגרים של שנים קודמות מגיעים לשדה תעופה אפילו שזה בשלוש לפנות בוקר ומברכים את המשלחת.
<אלי רז: אתם לא מתארים לעצמכם כמה שהדבר הזה מרגש, מרגש אותי ומרגש את המשלחת.
מסעוד גנאים: יש פילוח?
מסעוד גנאים: הכוונה היא, הילדים, מאיזה בתי ספר באים?
מסעוד גנאים: אם יש פריפריה, מרכז, מצב סוציואקונומי חזק, נמוך.
<אלי רז: אני אפתיע אותך.
מסעוד גנאים: תפתיע לטובה.
<אלי רז: עשיתי בדיקה של מקומות מגורים ואני מגלה, למרות מה שאתה מצפה, מאחר ועיקר האוכלוסייה זה מתל אביב רבתי, שהחלק שלהם הרבה יותר קטן באולימפיאדה מאשר באוכלוסייה.
<אלי רז: בוא ניקח - - -
מירב בן ארי: תיכף אנחנו נעשה.
<אלי רז: תעשה היכרויות מאיפה החבר'ה האלה מגיעים בארץ ואתה תראה שזה מגוון.
<יגאל דור: אם אפשר להמשיך עם מנהלי המשלחות, יש פה את לב שהוא המנהל של המשלחת והמאמן הראשי במתימטיקה.
מירב בן ארי: כן, רשמתי לעצמי.
<קריאה: אני בכימיה.
<קריאה: אני ממדעי המחשב.
<יגאל דור: הם המאמנים.
מירב בן ארי: בואו נשמע את המדריך.
<לב רדזיוילובסקי: אוקיי, אז התהליך באולימפיאדה במתימטיקה זה - - -
מירב בן ארי: רגע, מאיפה אתה?
<לב רדזיוילובסקי: אני גר בפתח תקווה.
מירב בן ארי: באיזו אוניברסיטה אתה מדריך?
<לב רדזיוילובסקי: באוניברסיטת תל אביב.
<לב רדזיוילובסקי: מתעסק באולימפיאדה באופן רשמי שש שנים וחצי.
<לב רדזיוילובסקי: לפני כן זה היה תחביב.
<לב רדזיוילובסקי: השתתפתי באולימפיאדה ב-94', 95', 96' והבאתי שלוש מדליות לנבחרת ישראל.
<לב רדזיוילובסקי: כרגע יש לנו, בדומה למה שאלי אמר, שהמטרה היא איכשהו להציב אתגר ולספר דברים שהם מעבר לתכנית הלימודים.
<לב רדזיוילובסקי: אנחנו בדיוק עכשיו, אחרי בדיקה של האולימפיאדות הארציות, השנה היה לנו שיא, בשלב א' שלנו השתתפו 17,000 תלמידים - - -
<יגאל דור: יחסית ל-10,000 שנה שעברה.
<לב רדזיוילובסקי: כן, התרגלנו למספרים בסביבות 10,000 והשנה זה 17,000.
<לב רדזיוילובסקי: אני מקווה שזה עוד יגדל, יש הרבה מקום לגידול.
<לב רדזיוילובסקי: איכשהו יש יותר תלמידים שלומדים מתימטיקה, זה גם מתחיל - - -
<יגאל דור: יש גם משהו שנעשה מאחורי הקלעים, אולי אתה לא יודע אבל כל בתי הספר של העתודה חויבו במרכאות להכניס את התלמידים שלהם לשלב א' בתחרות.
<לב רדזיוילובסקי: יכול להיות שזה זה, אנחנו נשמח לכל דרך להגדיל, כי זה שתלמיד השתתף בשלב א' זה אומר שהוא במשך שעה וחצי חשב על שאלות שלא כזה ברור איך לפתור אותם וזה ערך עצמאי.
מירב בן ארי: תתמקד במה שאתה עושה.
מירב בן ארי: אתה מכשיר אותם לפני שהם הולכים וגם תוך כדי האולימפיאדה אתה איתם?
<לב רדזיוילובסקי: בפעם האחרונה לא נסעתי לאולימפיאדה, נתתי לאנשים יותר צעירים לנסוע, אבל היו כמה פעמים שנסעתי.
<לב רדזיוילובסקי: בגדול, זה כמו עם האולימפיאדה לפיזיקה, זה מערכת שמכילה את עצמה, כלומר, תלמידים שזכו באולימפיאדה בשנים קודמות הם באים ועוזרים, הם ממציאים שאלות, הם בודקים עבודות, הם נותנים הרצאות.
<לב רדזיוילובסקי: אפילו יש פה כאלה שכבר סיימו בשנה שעברה והצטרפו לצוות.
<לב רדזיוילובסקי: פה יש אחד ואני איכשהו מרכז את כל זה.
<לב רדזיוילובסקי: התהליך של סינון הוא בעיקר מבוסס על האולימפיאדה הארצית שהיא שלב א' שהוא מאוד רחב, בכמה מאות בתי ספר בכל רחבי הארץ ויש את האולימפיאדה הארצית שהיא מפוצלת לחטיבת ביניים ותיכון.
<לב רדזיוילובסקי: בסך הכול השתתפו בסביבות 800 תלמידים.
<לב רדזיוילובסקי: באולימפיאדה הארצית הם כבר צריכים לשבת כמה שעות ולחשוב כדי לפתור שאלות יותר קשות.
<לב רדזיוילובסקי: שתי אולימפיאדה היו בסוף ספטמבר אז בדיוק סיימנו לבדוק עבודות.
<לב רדזיוילובסקי: אנחנו עושים גם כמה מחנות אימונים, בערך ארבעה בשנה, של שבוע מינוס, בלי סופ"שים.
<לב רדזיוילובסקי: במחנות האימונים אנחנו מסבירים איך לפתור כאלו שאלות ונותנים גם לתלמידים להתנסות בפתרון וגם מספרים על מתימטיקה מעבר למה שהם ישמעו במקום אחר.
<לב רדזיוילובסקי: יש כזה מחנה פעם בכמה חודשים ויש לנו גם פגישות שבועיות עם התלמידים גם בתל אביב וגם בחיפה.
<לב רדזיוילובסקי: מבחינת מה ששאלת לגבי הפריסה הארצית אז בגדול כל אחד מבית ספר אחר בדרך כלל.
<לב רדזיוילובסקי: ספציפית בשנה שעברה היו שניים מאותו בית ספר, אבל זה צירוף מקרים.
<לב רדזיוילובסקי: כלומר, אין איזה בית ספר שכולם באים ממנו.
<לב רדזיוילובסקי: בעיקר כנראה מאזור המרכז.
<לב רדזיוילובסקי: יש הרבה מחיפה, לא מתל אביב עצמה, אבל מכל המקומות מסביב לתל אביב, חולון, יבנה.
מירב בן ארי: נדבר עם הילדים.
מירב בן ארי: מי מהתלמידים רוצה להתחיל?
מירב בן ארי: נשמע תלמיד ואחרי זה נשמע מדריכה.
מירב בן ארי: מי מהתלמידים רוצה לשתף אותנו קצת?
מירב בן ארי: אל תתביישו.
<עידו פרידמן: אני אשמח.
<עידו פרידמן: שלום, אני עידו פרידמן, אני משתתף באולימפיאדה בפיזיקה.
<עידו פרידמן: השתתפתי בשנים 2015 ו-2016.
<עידו פרידמן: אני עכשיו סיימתי י"ב ואני מחכה לגיוס.
מירב בן ארי: מהי המדליה?
מירב בן ארי: במה זכית?
<עידו פרידמן: זאת מדלית כסף מהאולימפיאדה הבינלאומית בשווייץ השנה.
<עידו פרידמן: זכיתי במדליית כסף.
מירב בן ארי: איזו אולימפיאדה?
<עידו פרידמן: אולימפיאדה לפיזיקה.
<עידו פרידמן: הייתי רוצה לספר כמה דברים.
<עידו פרידמן: דבר ראשון, שאלתם על הפיזור הגיאוגרפי של התלמידים אז אני יכול להגיד, אני מהוד השרון, אני הכי מרכזניק שתוכלו למצוא פה, השנה אין אף אחד מאזור המרכז, מאזור גוש דן, תוכלו לעבור ולשאול, יש פה חבר'ה ממודיעין, יש מעיירות שכוחות אל בצפון.
מירב בן ארי: לא, הן לא שכוחות אל.
<קריאה: עיירות.
<עידו פרידמן: בשנה שעברה, הכי קרוב למרכז שהיה חוץ ממני זה תלמיד מראש העין, זה באמת יחסית מאוד פריפריאלי.
<עידו פרידמן: חוץ מזה יש כמה דברים שלי אישית מאוד חשוב להגיד בקשר לאולימפיאדה בפיזיקה.
<עידו פרידמן: דבר ראשון, כמו שאלי אמר, זה הרבה יותר מרק להוציא מדליה.
<עידו פרידמן: זה הרבה יותר מסתם לשלוח תלמידים שיילכו להוציא מדליות, להצטלם יפה, זה ממש לא הכול.
<עידו פרידמן: זה אפילו לא הרוב.
<עידו פרידמן: בעצם מהניסיון שלי באולימפיאדה בפיזיקה, מה שמתעסקים בו בעיקר זה, אל"ף, ליצור היכרות של תלמידים שיכולים וחזקים ומוכשרים עם עולם הפיזיקה.
<עידו פרידמן: אני יודע שלי לא היה מושג מהי פיזיקה אמתית, לא ידעתי שאני אוהב את זה לפני שנחשפתי לאולימפיאדה לפיזיקה.
<עידו פרידמן: זה שינה לי לגמרי את כל התפיסה לגבי זה.
<עידו פרידמן: הדבר השני זה גם להעניק ידע וגם להעניק למי שמשתתף בה איזושהי הבנה יותר עמוקה, מעבר לכל הנוסחאות ולכל הדברים שאנחנו מקבלים בבית הספר.
<עידו פרידמן: יש הבנה יותר עמוקה של תופעות, של הסברים, גם לנו תמיד אומרים, עזבו את האלגברה - - -
מסעוד גנאים: הכוונה שאתה נהנית מזה, גילית משהו גם ביכולות שלך בגלל האתגרים האלה.
מירב בן ארי: דברים שהוא לא הכיר בעצמו.
<עידו פרידמן: כן, דברים שלא הכרתי.
<עידו פרידמן: אני ידעתי על עצמי שאני אוהב מתימטיקה, פיזיקה נראה לי נחמד.
<עידו פרידמן: הייתי בכמה שיעורים בתיכון, אבל לא היה לי באמת מושג מה זה, לא הייתה לי הבנה של איך באמת עובדים הדברים.
מירב בן ארי: שלום ליושב ראש ועדת החינוך.
יעקב מרגי: לא, את ממשיכה להחליף אותי.
מירב בן ארי: עידו, אם אתה לא גרופי של פיזיקה למה בעצם הלכת?
<עידו פרידמן: לא הייתי גרופי של פיזיקה, עכשיו אני כן.
מירב בן ארי: לא היית לפני כן.
מירב בן ארי: מה גרם לך ללכת להשתתף באולימפיאדה הזו?
<עידו פרידמן: אני אגיד לך חד וחלק, אני לומד בכפר הירוק, הלכתי באחד השבילים בבית הספר, פתאום ניגש אלי המורה לפיזיקה ביום של המבחן, לא ידעתי עליו בכלל, הייתי בכיתה י' כשלרוב נבחנים בכיתה י"א, והוא אמר לי, "שמע, יש עכשיו איזה מבחן בפיזיקה לך, כנס, תראה.
<עידו פרידמן: אולי תצליח משהו".
<עידו פרידמן: נכנסתי, עשיתי, שכחתי מזה, אחרי יומיים קיבלתי הודעה, הלכתי לשלב ב', לא ציפיתי שאני אעבור, עברתי גם אותו והגעתי למחנה קיץ.
<עידו פרידמן: פה התחיל הדבר האמתי.
<עידו פרידמן: אל"ף, בכלל לא ידעתי בשלב הזה שיש טיסה, לא ידעתי שיש טיסה, לא ידעתי שיש אולימפיאדה בינלאומית, לא ידעתי שיש כלום.
<עידו פרידמן: הלכתי לשם כי ראיתי משהו שונה, ראיתי מקום שעסוק בלתת ולהעניק לתלמידים חוויה.
<עידו פרידמן: נחשפתי - - -
יעקב מרגי: אפרופו הדיונים שלנו בוועדה.
<עידו פרידמן: בשבועיים אלה נחשפתי לכל כך הרבה דברים חדשים ומעניינים.
<עידו פרידמן: אם להגיד בצורה הכי פשוטה, אני כבר לא מסתכל על נדנדות באותה צורה, אני לא מסתכל על עצים שנעים ברוח באותה צורה.
<עידו פרידמן: באיזשהו מקום זה שינה לי את כל התפיסה, חוץ מזה שנחשפתי לאנשים מדהימים.
<עידו פרידמן: בימים האחרונים התחילו לדבר איתנו על האולימפיאדה אז הבנתי שהחמצתי פה איזה משהו ובאמת יש משהו כזה.
<עידו פרידמן: עברתי את מחנה הקיץ ואז התחילה, כמו שאלי סיפר, השנה של האימונים.
<עידו פרידמן: זו הייתה שנה, אני חייב להגיד, ממש קשה.
<עידו פרידמן: אני כל החיים שלי, ואני מנחש שעוד הרבה מאוד סביב השולחן הזה יסכימו איתי, היינו רגילים שהכול הולך לנו קל.
<עידו פרידמן: היינו רגילים שביסודי קל ואנחנו משתעממים, בחטיבה קל ומשתעממים - - -
מסעוד גנאים: מה שלמדת, וזו לדעתי שאלה חשובה לגבי מה שלומדים בבית הספר, למשל בפיזיקה, הרגשת שזה עזר לך?
מירב בן ארי: זה קשור?
<עידו פרידמן: זה קשור, אבל זה ממש הבסיס.
<עידו פרידמן: זה קצה הקרחון.
יעקב מרגי: אם אפשר, ברשותך?
יעקב מרגי: אנחנו פה בדיונים תוהים תמיד אם לא הגיע הזמן לעשות שינוי בתפיסת החינוך וההוראה במדינת ישראל, והרבה פעמים באים כאן תלמידים ובוגרים, אנחנו שואלים אותם דברים בסיסיים, הוא אומר לך שהם אחרי תעודת בגרות ואנחנו מתפלאים, איך?
יעקב מרגי: הוא אומר: "אל תתפלאו", התלמידים ככה, בהאי לישנה, "אנחנו בולעים, בולעים, בולעים, מקיאים ושוכחים".
יעקב מרגי: בצורה שאתה מדבר, אם חידדתי את השאלה, בחוויה שעברת, לי אין ספק שגם אם תשכח זה יהיה באחוזים בודדים.
יעקב מרגי: זה הלימוד, זה הלימוד החווייתי, זה להיכנס, להסתכל וזה גם להתמקד בנושא אחד.
יעקב מרגי: נחנו במערכת החינוך מתמקדים בפס רחב על הכול וכמעט לא מקבלים מכלום כלום, מתחילים הכול מחדש וזו התהייה שלנו.
יעקב מרגי: אנחנו תמיד רוצים לקבל את הריקושטים האלה לא מהצוותים המקצועיים במשרד החינוך, כי הם עושים עבודה טובה, אבל הם מקובעים, כל אחד שומר על חלקת אלוקים הקטנה שלו.
יעקב מרגי: אני תמיד אומר, אני לפני 40 שנה גמרתי תיכון והבן שלי היום בי"א, אני רואה מערכת שעות שלי ומערכת שעות שלו, אחת על אחת אני שם אותן, לא השתנה כלום.
יעקב מרגי: הגענו לחלל, שלחנו לוויינים, התקדמנו בכל התחומים, אותו הדבר, למה?
<עידו פרידמן: אני מסכים איתך לגמרי.
<עידו פרידמן: זה בדיוק מה שאני חושב, שהאולימפיאדה מביאה משהו שונה.
<עידו פרידמן: אם אני אתן את החוויה שלי, אני בתיכון השתעממתי בשיעורי פיזיקה ובטח שלא למדנו כלום.
<עידו פרידמן: אני אגיד, לא רק שאני לא למדתי כלום כי ידעתי משהו כביכול, אני לא ידעתי בזמנו, גם אף אחד מהאחרים שישבו איתי בכיתה לא למדו כלום.
<עידו פרידמן: את הפיזיקה שהם היו צריכים ללמוד לבגרות הם בהחלט בלעו, אבל אפילו לא מהמורה, כי המורה אפילו את זה לא הצליחה להעביר.
יעקב מרגי: אני באתי מדיון אחר.
יעקב מרגי: זה כיף, חוויה, לשבת פה לפעמים.
מירב בן ארי: רגע, תגיד שוב את השם שלך, עידו?
<עידו פרידמן: עידו, בדיוק עמדתי להגיד שאני אגיד את השם שלי שוב.
מירב בן ארי: כי חבר הכנסת טרכטנברג גם הצטרף אלינו.
מירב בן ארי: עידו זכה במדליה בשוויץ באולימפיאדת בפיזיקה.
<עידו פרידמן: אבל זה באמת לא העיקר.
<עידו פרידמן: שוכחים מהמדליה הזאת מאוד מהר.
מירב בן ארי: תגיד, לאן תלך עכשיו בצבא?
<עידו פרידמן: אני הולך לתכנית תלפיות, אם אתם מכירים.
<עידו פרידמן: דרך אגב, יש הרבה מאוד מיוצאי האולימפיאדה לפיזיקה שהולכים לתלפיות, ואני אגיד יותר מזה, הסיבה היא שזה בדיוק הערכים של תכנית תלפיות והערכים שצה"ל רוצה, של מצוינות ושל הבנה ושל רצון ומוטיבציה וסקרנות, אלה הערכים שמטפחים באולימפיאדה בפיזיקה ואני חייב להגיד שששום סיכוי שהייתי מגיע לתכנית הזו או אפילו חושב על התכנית הזאת בלי האולימפיאדה לפיזיקה.
<עידו פרידמן: במובן הזה האולימפיאדה ממש משנה חיים, ולא רק שלי, אלא של הרבה מאוד אנשים.
<עידו פרידמן: אז אם אני רק אענה לשאלתך, אדוני היושב ראש - - -
יעקב מרגי: לא ,לא, חבר הכנסת מרגי.
מסעוד גנאים: עכשיו היא יושבת הראש.
<עידו פרידמן: אז לפני שמעביר את רשות הדיבור, כי דיברתי די הרבה, כן, באמת, אני מבין אתכם לגמרי וניכר שאתם שומעים את הקולות שעולים, כי מערכת החינוך היא באמת מיושנת, התלמידים רק בולעים ומקיאים והיא לא מספקת את החוויה.
<עידו פרידמן: במובן הזה האולימפיאדה לפיזיקה היא בדיוק הדרך שבה אמור להיות מותווה, לפי דעתי וכתלמיד שחווה את זה, הפתרון.
יעקב מרגי: מירב, משפט, אני רוצה עוד משפט.
מירב בן ארי: כן, כן, בבקשה.
יעקב מרגי: אני אומר לך, הבן שלי היה בעתודה קדם אקדמית, אחרי ישיבה שחורה, להנדסה.
יעקב מרגי: לא הצליחו להעביר לכיתה את חווית לימוד הפיזיקה, מה ששבר את רוב הכיתה ולא המשיכו לעתודה, בחוויית הלימוד של הפיזיקה.
יעקב מרגי: צורת הלימוד.
יעקב מרגי: הערה בלי לפגוע, גם אין לנו כוחות הוראה איכותיים במקצועות הפיזיקה, לא בתיכונים ולא באקדמיה, אם אתם יורדים לסוף דעתי.
<עידו פרידמן: אני לא יודעת מה הפתרון לזה, קטונתי מלדעת, אבל הבסיס לפי דעתי זה לראות מה שעושים פה וללמוד.
<עידו פרידמן: אני לא ידעתי שאפשר ללמד ולהעביר חומר וחוויה בצורה כזאת עד שהגעתי לאולימפיאדה, ואני בטוח שזה ככה גם עם כל האולימפיאדות האחרות ושזה לא ייחודי לאולימפיאדה בפיזיקה.
<עידו פרידמן: הלימוד דרך חוויה, יצירת המועדון הזה, כי האנשים האלה, הרי את מי אני אפגוש אחרי כן בחיים שלי?
<עידו פרידמן: לא את החברים שהיו איתי בכיתה, כמה שאני אוהב ומעריך אותם, אלא בדיוק את האנשים האלה.
<עידו פרידמן: לגבי החוויות, כשעושים ניסוי באמצע מחנה מאוד אינטנסיבי, עושים הפסקה ומשחקים איתך עם חנקן נוזלי או עם על מוליכים, מראים לך בידיים ובעיניים את מה שכל הזמן מדברים עליו בנוסחאות האלו שאף אחד לא אוהב, זה מה שאחרי זה נשאר.
<עידו פרידמן: אז באמת, מפה לפי דעתי אפשר רק ללמוד.
<עידו פרידמן: תודה רבה על השאלות.
מירב בן ארי: תודה, עידו, על הדברים, זה היה מאוד מעניין.
מירב בן ארי: נשמע את המדריכה, בבקשה, רק תגידי את שמך.
<איזנה ניגל: קוראים לי איזנה ניגל, אני המאמנת של האולימפיאדה בכימיה כבר שנה שלישית.
<איזנה ניגל: מהקריות, מהטכניון.
<איזנה ניגל: אני לא אחזור על דברים שנאמרו כי מבחינת השלבים והסינונים, הדברים די רוטיניים ודומים, אבל יש כמה הדגשים שכן חשוב לציין, במיוחד בכימיה.
<איזנה ניגל: בכימיה יש שתי בעיות והכל מתחיל בעיקר בהתחלה מהתיכונים.
<איזנה ניגל: קודם כל המקצוע עם השנים נהיה קצת פחות אקזוטי מפיזיקה, ממחשבים, הרבה בתי ספר סגרו את המגמה הזו כי אין הרבה תלמידים שנחשפים לזה ואני עם השנים נחשפתי לפרויקטים נוספים בנוסף לכימיאדה והרבה תלמידים פנו אליי בשאלה מהי הכימיאדה, איך אפשר לפנות לזה.
<איזנה ניגל: שתי הבעיות העיקריות נובעות גם מהרמה הירודה של הלמידה שמתקיימת באותם בתי הספר שכן יש בהם כימיה.
<איזנה ניגל: אם נשווה אותם לבתי ספר במקומות אחרים במדינות אחרות בעולם אז הרמה שלנו יחסית אליהן היא מאוד מאוד נמוכה.
<איזנה ניגל: כאן אנחנו צריכים להקפיץ את התלמידים לרמה מאוד גבוהה וזה תהליך שנמשך מעבר אפילו לשנה, כי צריך להשלים כמות מטורפת של חומר.
<איזנה ניגל: הבעיה העוד יותר עיקרית, שזה הרבה נובע גם מהמורים שמלמדים.
<איזנה ניגל: זה בא לידי ביטוי גם בחומר שאנחנו מפרסמים לקראת האולימפיאדה ותלמידים מתקשרים אליי עם דברים נורא בסיסיים, והם אומרים שהמורים לא יודעים.
<איזנה ניגל: הרבה מורים מתקשרים אלי ואומרים לי, "תלמידים פונים אליי, אין לי זמן לזה, לא משלמים לי על זה, אין לי זמן מעבר למה שאני מלמד ללמד אותם דברים כאלה".
<איזנה ניגל: עוד דבר, הרבה תלמידים מגיעים אליי ואומרים לי, "אבל המורה אמרה לי ככה וככה ואת אומרת ככה וככה ואני ראיתי שמה שאת אומרת זה נכון והמורה אמרה לא נכון".
יעקב מרגי: אני הייתי עונה לו, "המורה רוצה להוציא ממך לבורנט מקסימום ואנחנו רוצים להוציא ממך מדען".
<איזנה ניגל: נכון.
<איזנה ניגל: אז פה גם נכנסת לדעתי השאלה שנשאלה האם כדאי לתגמל מורים.
<איזנה ניגל: יש כאן נקודה מאוד חשובה כי אולי בתי ספר שכן משתתפים באולימפיאדות ויש מורים שמקדמים את התלמידים שלהם באולימפיאדה בצורה מאוד משמעותית, שכן שווה לפרגן להם, והרבה תלמידים אחרים כן מגיעים לאותם המורים.
<איזנה ניגל: יש בתי ספר מסוימים שיש להם יותר יש בתי ספר שיש פחות, יש תלמידים שמגיעים עצמאית אבל הם מעטים יחסית.
<איזנה ניגל: כשיש מורה נלהב שהוא רוצה שהתלמידים שלו ישתתפו אז מבתי ספר מסוימים יש יותר פנייה.
<איזנה ניגל: אנחנו, בגלל חוסר הפרסום של כימיה התחלנו עם פרופ' זאב גרוס, שהוא בחו"ל כרגע ולא הגיע, שהוא אחראי על האולימפיאדה בכימיה, גם להגיע לבתי ספר ולתת הרצאה קצרה על כימיה, על המקצוע, על האולימפיאדה כי תלמידים פשוט לא נחשפים לזה.
מירב בן ארי: באולימפיאדה האחרונה כמה השתתפו?
<איזנה ניגל: נסענו ארבעה והבאנו שתי מדליות כסף ואחת ארד.
<איזנה ניגל: היינו בשתי תחרויות.
מירב בן ארי: עוד שאלה שדיברנו עליה כאן לפני שחברי הכנסת הגיעו, האם מישהו סיקר אתכם כשחזרתם מבחינת תקשורת?
מירב בן ארי: דיברו עליכם?
מירב בן ארי: איך קיבלו אתכם בבית הספר?
מירב בן ארי: איך בית הספר קיבל?
<איזנה ניגל: את שואלת את התלמידים או אותי?
מירב בן ארי: את ליווית אותם כשהם חזרו, נכון?
<איזנה ניגל: כן, אז התלמידים יכולים גם לענות מבחינת - - -
יעקב מרגי: בוודאי, הכי טוב.
<איזנה ניגל: כן.
<איזנה ניגל: מבחינת תקשורת, אנחנו אלה שיותר יוצרים אתם קשר.
<איזנה ניגל: מבחינה תקשורתית תמיד משווים מקצוע ומקצוע מבחינת כמות מדליות.
<איזנה ניגל: לדוגמה, פיזיקה הביאו ארבע, כימיה הביאו שתיים, אז תמיד מנסים להשוות, כשאלה דברים שונים ואחרים לגמרי.
<איזנה ניגל: יש תלמידים שיכולים להתאמן שנתיים ולהביא יותר מדליות, יש תלמידים חדשים שהגיעו וזו השנה הראשונה שהם נוסעים, אז הם פחות מביאים והם מתחשלים עם השנים ומביאים יותר.
<איזנה ניגל: לפעמים מגיע מצב שפחות מפרגנים ואז התלמידים שלנו, או בכלל בכל מקצוע, לפעמים המורל שלהם קצת יורד.
<איזנה ניגל: בכלל, להביא מדליה מכל סוג מבחינתי, בתחרות - - -
יעקב מרגי: אני הייתי משכלל את השאלה של היושבת ראש ואומר כך, מי שהיה צריך להתעניין בכם, בנבחרת, הייתי מצפה, האם האקדמיה למדעים התעניינה בכם מאז שחזרתם?
יעקב מרגי: האם מל"ג-ות"ת, מישהו פנה?
יעקב מרגי: חשב?
יעקב מרגי: עשה חשיבה לאור ההישגים?
יעקב מרגי: משרד החינוך, שהשר הוא יו"ר המל"ג, המועצה להשכלה גבוהה, זה הזיז למישהו?
מירב בן ארי: לפני כן, לפני משרד החינוך, שהתלמידה תענה ותספר לנו איך זה היה לחזור עם מדליה.
<רינה סבוסטיאנוב: אני רינה, אני מאשדוד.
<רינה סבוסטיאנוב: אני נסעתי השנה לאולימפיאדה בכימיה בגיאורגיה.
<רינה סבוסטיאנוב: אני קיבלתי מדליית ארד וכשחזרנו כן היה סיקור תקשורתי, לא רחב, אבל עיתונים מקומיים, אני לא יכולה להגיד שלא היה סיקור בכלל, אבל הוא לא היה נרחב או משהו משמעותי.
<איזנה ניגל: דבר נוסף, יצא לי לקרוא בפייסבוק, פרסמו תמונה עם השר בנט ותלמידים.
<איזנה ניגל: אם תקראו את התגובות של האנשים שכותבים אז זה נורא מעליב ובזיוני - - -
יעקב מרגי: מניסיוני, אל תקראי טוקבקים בחיים.
מירב בן ארי: מניסיוננו בלשון רבים.
יעקב מרגי: סתם משועממים שם וזה לא משקף כלום.
<איזנה ניגל: אני מסכימה, אבל פשוט, אלה דברים שיכולים לפגוע כי אני רואה שתלמידים כן עונים.
מירב בן ארי: צריך להתעלם.
מירב בן ארי: איך בית הספר קיבל את החזרה שלך?
<רינה סבוסטיאנוב: בית הספר ציין, המנהלת אמרה לי 'כל הכבוד' וזהו, פה זה נגמר.
<רינה סבוסטיאנוב: כאילו לא היה משהו.
יעקב מרגי: אני אספר לך, גבירתי.
יעקב מרגי: יש את הפועל באר שבע, היא זכתה אליפות ותזכה בשנה הזו בעוד כמה תארים.
יעקב מרגי: הם זכו, כל הקבוצה, לביקור במשרד ראש הממשלה יחד עם שרת התרבות.
מנואל טרכטנברג: מסיבת ניצחון בעירייה.
יעקב מרגי: גם בעירייה.
יעקב מרגי: חיברו שירים והכול.
יעקב מרגי: שלא תבינו לא נכון, יש לי פינה חמה לפועל באר שבע אבל, אני הייתי מצפה שיש מדליסטים מדעיים, שאלה המדענים הבאים, זה הגרעין שיכול למשוך, אני הייתי מצפה ששר המדע, ששר החינוך, שראש הממשלה יקבלו אותם באותה התלהבות, באותה צבעוניות ובאותה ססגוניות.
<אלי רז: שר החינוך עושה את זה.
מירב בן ארי: נכון, שר החינוך, ראינו שהוא - - -
<אלי רז: גם לפני שהם יוצאים וגם אחרי.
יעקב מרגי: יפה, רציתי לדעת, לכן שאלתי קודם.
מירב בן ארי: כן, ראינו בעיתון.
יעקב מרגי: אם מנהלת הוועדה לא הייתה מציעה לי את זה, וכאן מגיעה לה תודה על זה, יכול להיות שגם אני הייתי עובר על זה כיו"ר ועדת חינוך ולא מקיים את הדיון הזה.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים לעשות, לשים לנגד עינינו מה חשוב לא פחות.
מסעוד גנאים: הוא דיבר על משהו חשוב, מי הדוגמה, מי האידיאל.
מסעוד גנאים: לצעירים, לכולם.
מסעוד גנאים: כאשר אנחנו מקדמים צעירים כאלה, זוכים כאלה ולא רק את שחקן הכדורגל.
יעקב מרגי: הבאתי בכוונה דוגמה מהכדורגל.
מירב בן ארי: לא, דווקא באמת ייאמר לזכותו של שר החינוך שגם לפני שהם יצאו וגם אחרי, כך ראיתי בעתון, הוא הצטלם איתם ופרגן להם.
מירב בן ארי: לפני שבאת אמרתי, כשדיברנו בעניין של התקשורת, אתה הזכרת את זה, תגיד לי רק את השם עוד פעם, ד"ר אלי, אתה דיברת על זה, אני אמרתי שכמו שיש פוסטר באמצע של ירדן ג'רבי צריך להיות פוסטר באמצע של זוכה מדליית זהב במדעים ואז גם אתם תהיו דמויות לחיקוי, כי בסוף זה לא הפוסטר, זה זה שחבר'ה צעירים רואים אתכם ושואפים להיות כמוכם.
מירב בן ארי: זו הנקודה שאנחנו צריכים לעודד והתקשורת היא פלטפורמה מצוינת.
מירב בן ארי: אגב, גם אם באת לבית הספר ותוך כדי אירוע מרכזי, שגם ככה קיים בבית הספר, הרי כל הזמן עושים אירועים, מכנסים את בית הספר למפגשים, אז כן לקרוא לך וכן לתת לך תעודה מבית ספר, שכל התלמידים יראו.
מירב בן ארי: לא ציפיתי שתהיי בשלטי חוצות, שזה גם לא רע, אבל לפחות בבית הספר, שכל בית הספר יידע.
מירב בן ארי: יש כנסים וטקסים כל הזמן, אז מה הבעיה להעלות אותך ולפרגן כמו שצריך?
מירב בן ארי: אנחנו רוצים לקדם את האורחים שלנו, תלמידי י"ב מאור תורה רמות ירושלים.
מירב בן ארי: ברוכים הבאים ודווקא באתם לדיון מאוד מעניין.
מירב בן ארי: טוב, תמיד מעניין בוועדת חינוך.
מירב בן ארי: חבר הכנסת טרכטנברג, אתה רוצה להתייחס?
מנואל טרכטנברג: כן, בהחלט, אני אשמח.
מנואל טרכטנברג: האמת שלשבת באירוע כזה זה מרענן, זה מאוד משמח, אנחנו יושבים בהרבה ועדות כאן בכנסת, הוויכוחים לעתים סוערים ולא בנושאים שאפשר לצאת מהם עם חיוך על הפנים, אבל הפעם כן.
מנואל טרכטנברג: אני רוצה להגיד כך, תראו, במדינת ישראל התברכנו קודם כל בכישרון גולמי אדיר של הדור שלנו.
מנואל טרכטנברג: אני מכיר מה שקורה בארצות אחרות בעולם ואין אח ורע לכישרון שיש כאן.