GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מנואל טרכטנברג: זה בא לידי ביטוי בהישגים, בהישגים המדעיים, בטכנולוגיה וכדומה.
מנואל טרכטנברג: יש גם נכסים אקדמיים מדעיים אדירים במדינת ישראל, אבל איכשהו שני הדברים האלה לא מתחברים לרמת החינוך המדעי במדינת ישראל, למקום שראוי לו.
מנואל טרכטנברג: יש כשל פה.
מנואל טרכטנברג: אתם בעצם הגעתם להישגים האלה על אף הכשל של המערכת.
מנואל טרכטנברג: לא בזכות המערכת אלא על אף העובדה, כמו שתיארת את, שאין את המורים המתאימים ואין את תשומת הלב ואין את המשאבים וכו' להוראת המדעים.
מנואל טרכטנברג: תראו, כדי לייצר בסופו של דבר את הקדקוד, את השיא הזה, שזה אתם, המדליסטים, צריך פירמידה שלמה.
מנואל טרכטנברג: זה קורה בכל ההקשרים, אם הזכרת את הספורט, אתה יודע, כל ארבע שנים אולימפיאדות ואנחנו שואלים את עצמנו "איך זה שלא בלה בלה בלה?".
מנואל טרכטנברג: מאוד פשוט, כי אם אין לך את כל התשתית, את כל הרבדים, מהגיל הרך, הנוער, הבוגרים יותר ואת המאמנים וכו', אז זה לא יהיה בסוף.
מנואל טרכטנברג: אותו דבר במדעים, בוודאי במדעים שזה עוד יותר קשה.
מנואל טרכטנברג: תראו, עולם המדע כיום הוא עולם מדהים.
מנואל טרכטנברג: אנחנו לפני עידן של Brave New World עולם חדש ומלהיב של התפתחויות מדעיות מטורפות באמת שזה נשמע כמו מדע בדיוני.
מנואל טרכטנברג: הייתה לי הזכות להיות ב- CERN שבז'נבה, פעמיים, המאיץ הגדול שם, הגדול ביותר בעולם, ויש מספר רב של ישראלים ששיחקו תפקיד מרכזי בהקמה ובעיצוב של המתקן ב- CERN וכמובן כיום בהפעלה וכו' וכו' וזה המיזם המדעי הכי גדול בעולם.
מנואל טרכטנברג: יש לנו יד ורגל בזה.
מנואל טרכטנברג: אנחנו חברים מלאים בסרן, זכינו לזה, המדינה היחידה מחוץ לאירופה שחברה מלאה בסרן.
מנואל טרכטנברג: כדי שזה יקרה צריך את הצעירים האלה, הם אלה שיישאו את הדגל ל- CERN הבא ולהתפתחויות הבאות שיהיו.
מנואל טרכטנברג: זה תפקידנו, אדוני היושב ראש וגבירתי היושבת ראש היום, תפקידנו פה לבוא ולהתריס ולהגיד, רבותיי, לא יכול להיות.
מנואל טרכטנברג: לא יכול להיות שאין לנו מורים ראויים למקצועות האלה.
מנואל טרכטנברג: המערכת, המכללות להוראה, לא יודעת לייצר את המורים האלה.
מנואל טרכטנברג: זה לא מכיוון שאין, היא לא יודעת לעשות את זה.
מנואל טרכטנברג: לא יכול להיות ששיטות ההוראה מקובעות מסוף המאה ה-19 בערך, איך מלמדים את המקצועות האלה.
מנואל טרכטנברג: אני יודע את זה היטב, לא רק כמי שהיה בראש המערכת להשכלה גבוהה.
מנואל טרכטנברג: יש לי בת ברוך ה' שעושה דוקטורט בפיזיקה, הבת הבכורה שלי, והיא עושה דוקטורט בפיזיקה על אף מה שקרה בבית הספר.
מנואל טרכטנברג: על אף, ממש כך.
מנואל טרכטנברג: אני ראיתי את הפער בין מה שהיא רוצה ללמוד לבין מה שמלמדים אותה שם.
מנואל טרכטנברג: יש שיטות הוראה מדהימות, חדישות לחלוטין, זה לא מגיע בכלל לשם.
מנואל טרכטנברג: עוד פעם, זה רק הנוסחאות היבשות ולא החשיפה לתופעות עצמן שהיום אפשר להמחיש אותן.
מנואל טרכטנברג: לא צריך את המעבדות המאוד יקרות, אתה יכול באמצעים מתוקשבים להמחיש חלק, לא את הכול, אבל חלק מהדברים האלה.
מנואל טרכטנברג: אתה יכול היום לנהל אקספרימנטים מרחוק, אתה לא צריך להיות שם.
מנואל טרכטנברג: זה עולם אחר.
מנואל טרכטנברג: אנחנו לא עושים את זה.
מנואל טרכטנברג: אז אני קורא לנו, לוועדת החינוך, להרים קול, להרים קול זעקה כדי שמדינת ישראל תוכל להגיע להישגים שהיא בעצמה מסוגלת, לא למשהו אחר, והצעירים האלה שם הם ההבטחה שלנו.
מסעוד גנאים: מוכרחים.
מירב בן ארי: אנחנו שמענו גם מתימטיקה, גם פיזיקה, גם כימיה ואם יש פה ממדעי המחשב, בבקשה.
<חנית גלילי: שלום, שמי חנית גלילי, אני מאמנת במדעי המחשב, אני מייצגת פה את הקבוצה ואת ד"ר דוד גינת שלא הצליח להגיע היום.
<חנית גלילי: אנחנו דיברנו פה הרבה גם על המדליות וגם על האתגר ואני רוצה לחזק את העניין של האתגר.
<חנית גלילי: המטרה שלנו, מעבר לזה שאנחנו בסוף מגיעים לאולימפיאדה הבינלאומית עם הארבעה שהם באמת בטופ - - -
מירב בן ארי: כמה מדינות בסוף משתתפות באולימפיאדה?
<חנית גלילי: 50 ומשהו.
<יגאל דור: 83.
<יגאל דור: בכל נושא זה - - -
יעקב מרגי: בכל מקצוע, בכל תחום.
<חנית גלילי: אצלנו, הוא מעדכן, 83 השתתפו השנה, ארבעה נציגים מכל מדינה שהם באמת הארבעה המוכשרים ביותר, אבל המטרה שלנו היא להפיץ את הבשורה להרבה יותר תלמידים.
<חנית גלילי: אם היינו יכולים ואם היו לנו את המשאבים לזה אנחנו רוצים להרחיב את הבסיס הזה של הפירמידה שבסוף, כשאנחנו בוחרים את הארבעה, היינו מאוד רוצים שהוא יהיה רחב.
<חנית גלילי: כרגע אנחנו במדעי המחשב קצת סובלים, אני מניחה, מאותה תופעה של הכימיה, שאנחנו מתחילים, לא כמו המתימטיקה עם 17,000 אלא עם 3,000 או משהו כזה שבכלל ניגשים לשלב א', שאת זה היינו רוצים מאוד מאוד להרחיב.
<חנית גלילי: למעשה מבחינתנו, כל תלמיד שנהנה גם ממתימטיקה או שיש לו איזשהו פוטנציאל של חשיבה מתמטית, מבחינתי הוא מקור נפלא להרים אותו ולחזק אותו במדעי המחשב.
<חנית גלילי: למעשה מה שקורה, בגלל שאנחנו נתמכים על ידי בתי הספר, מגיעים אלינו כמעט רק תלמידי מדעי המחשב שזה ממש ממש מעט מהפוטנציאל.
<חנית גלילי: זה משהו שאנחנו מרגישים ואנחנו מאוד היינו רוצים לפרוץ אותו ולהפיץ את זה להרבה יותר תלמידים, כדי שיותר תלמידים ייהנו מהאפשרות הזו לאתגרים.
מירב בן ארי: מי השתתף שנמצא פה, האם יש לידך מישהו שהשתתף?
<חנית גלילי: יש פה ממדעי המחשב וכימיה.
<חנית גלילי: עוד מישהו ממדעי המחשב - - -
מירב בן ארי: מי מתלמידי מדעי המחשב רוצה לדבר?
<לירן מרקין: אני אשמח.
<לירן מרקין: בנוסף למה שחנית אמרה - - -
<לירן מרקין: לירן מרקין.
<לירן מרקין: אני מחנתון, זה יישוב בגליל התחתון.
<לירן מרקין: סיימתי י"ב.
<לירן מרקין: עכשיו אני לפני גיוס, אני עושה דחיית שרות שנה אחת, מסיים תואר ראשון ואז אני מתגייס.
<לירן מרקין: במדעי המחשב - - -
מירב בן ארי: דחית את השירות כדי לסיים את התואר?
מירב בן ארי: איך עושים תואר של ארבע שנים בשנה?
<לירן מרקין: זה לא בשנה, אנחנו מתחילים בתיכון.
מירב בן ארי: התחלת בתיכון את התואר הראשון?
<לירן מרקין: אני מאמין שהרוב פה עשו תכנית דומה.
מירב בן ארי: אחרי זה אתה יודע לאן תלך בצבא?
<לירן מרקין: עדיין לא, אבל יש מסלולים שהצבא נותן.
מירב בן ארי: מיוחדים לעתודאים?
<לירן מרקין: קוראי לזה אקדמיזטורים.
מירב בן ארי: ספר לנו.
<לירן מרקין: בנוסף למה שחנית אמרה אני רוצה להגיד שאני מהנקודה האישית שלי, בכיתה י' שמעתי מחבר על האולימפיאדה הזו, שמעתי במקרה במסדרון ולא עניין אותי כל כך.
<לירן מרקין: יום לפני התחרות הארצית קיבלתי מכתב, בבית הספר שלנו לא היה את מבחן השלב הבית ספרי.
<לירן מרקין: כיום זה 3,000, אבל לפני שלוש שנים זה היה 2,000 תלמידים ובבית הספר שלנו לא היה את שלב א', אז כדי להשתתף היה צריך לנסוע עד לתל אביב ואני גר בצפון.
מירב בן ארי: זה אפרופו לשאלה שלך על הפריפריה.
<לירן מרקין: יום לפני - - -
מירב בן ארי: הוא מהגליל תחתון.
מירב בן ארי: מחנתון לנסוע לתל אביב בשביל להשתתף.
<לירן מרקין: יום לפני ראיתי באינטרנט דוגמה לשאלות והחלטתי כן ללכת.
<לירן מרקין: אני ממש שמח על ההחלטה הזאת כי כמו שאמרתָ, זה באמת משנה את כל התפיסה.
<לירן מרקין: במקום ללמוד את המחשבים שלומדים בבית הספר אנחנו לומדים חשיבה יצירתית ופתרון בעיות ברמה שונה לגמרי.
<לירן מרקין: זה עוזר לנו גם אחר כך בהייטק, זה מה שמחפשים בראיונות ובאקדמיה בכלל, זו שיטת הוראה - - -
מירב בן ארי: שנה שעברה היית צריך לנסוע, השנה כבר יש בצפון?
מירב בן ארי: אמרת שצריך לנסוע לתל אביב בשביל המבחן.
<לירן מרקין: כן, האימונים הם פעם בשבוע.
מירב בן ארי: רק בתל אביב.
<לירן מרקין: פעם בשבוע בתל אביב.
<לירן מרקין: זו נסיעה.
<לירן מרקין: כן, זה לא נוח, אנחנו צריכים לנסוע כל שבוע לתל אביב.
יעקב מרגי: רק מלחשוב לעזוב את הנופים של הגליל ולהיכנס לסבך הזה של תל אביב, הייתי מוותר על האולימפיאדה.
מירב בן ארי: רגע, אז אתם נוסעים מטעם בית הספר?
<לירן מרקין: בשלב הארצי יש קבוצה מכל בית ספר שנוסעת אבל באימונים יש רק 30 מכל הארץ.
מירב בן ארי: צריך להגיע עצמאית?
מירב בן ארי: על חשבונך?
<לירן מרקין: מגיעים עצמאית, על חשבוננו, כן, זה לא נוח וזה קשה, אבל זה שווה את זה.
מנואל טרכטנברג: איפה בתל אביב?
<קריאה: אוניברסיטת תל אביב.
מירב בן ארי: למה לא בטכניון או באוניברסיטת חיפה?
מסעוד גנאים: מי מממן את זה, הכול מימון עצמי?
<קריאה: זה משרד החינוך.
מירב בן ארי: לגבי המימון, לפני שבאתם הוא הציג את המימון של המשרד, זה לנסיעה לאולימפיאדה.
<יגאל דור: כל התהליך.
מסעוד גנאים: הכול, מא' עד ת'?
מירב בן ארי: אבל עדיין, הוא צריך לנסוע על חשבונו לתל אביב, אז יש לנו פה שתי שאלות.
מירב בן ארי: האחת, למה אין בטכניון כשיש פה הרבה נציגים ושתיים - - -
יעקב מרגי: הוא אומֵר לך 30, אז זה כיתה אחת.
יעקב מרגי: תראה, אני עשיתי מבדקי טיס, הצבא נתן לי שוברי נסיעה מבאר שבע לתל השומר.
<לירן מרקין: הצבא נותן שוברי נסיעה, דווקא לאולימפיאדה - - -
יעקב מרגי: אני אומר כדי שמשרד החינוך ישמע.
יעקב מרגי: קחו את זה לתשומת לבכם.
<שירה בן דור: אני שירה, הייתי באולימפיאדה של בנות במתימטיקה, אני מירושלים.
<שירה בן דור: יש בעיה באולימפיאדת מדעי המחשב שצריך כל שבוע להגיע ליום אימונים בתל אביב.
<שירה בן דור: אם זה היה כמו באולימפיאדת מתימטיקה, עם תקציב קצת יותר גדול, אז היו יכולים לעשות מחנות אימונים כמו שעושים במתימטיקה, לקחת יותר מדריכים כמו שעושים במתימטיקה, הכול היה קצת יותר טוב אם זה היה, אז אולי כדאי לעשות את זה.
מירב בן ארי: אז זה רק במדעי המחשב שצריך לבוא?
<חנית גלילי: עד כמה שאני יודעת, לפחות אצלנו, אנחנו עובדים באופן שונה משאר האולימפיאדות.
<חנית גלילי: אנחנו מאמינים שהלימוד והעשייה צריכים להיעשות לאורך כל השנה והמפגשים שלנו נעשים אחת לשבוע.
<חנית גלילי: הלוואי שהיו לנו תקציבים וכוח אדם לעשות אימון אחד בתל אביב, אימון אחד בבאר שבע ואימון אחד בחיפה, רק שאנחנו גם ככה מספר מאוד מאוד מאוד מצומצם של אנשים שמתוקצבים על הפרויקט הזה.
מירב בן ארי: עד כדי כך שאפילו הנסיעות על חשבונם?
<חנית גלילי: הנסיעות על חשבונם, כן.
<חנית גלילי: לא אני מחלקת את ה - - -
מנואל טרכטנברג: יש לי רעיון.
מירב בן ארי: כן, רגע, אולי נשמע את התגובה של משרד החינוך לשאלה למה תלמיד שהולך לאולימפיאדה - - -
<קריאה: במתימטיקה יש בכל עיר.
מירב בן ארי: כן, הבנתי אותך.
מירב בן ארי: אני עדיין פה רוצה את מדעי המחשב להבין.
<חנית גלילי: אצלנו יש כיתה אחת למעשה שאנחנו עושים ואין לנו מדריכים שאנחנו יכולים להפיץ - - -
יעקב מרגי: את הלנת והצטערת שרק 3,000 ניגשים למבחן.
יעקב מרגי: לו יצויר שהיו ניגשים 10,000, השאלה אם היית מקבלת מענה ל-90 תלמידים.
<חנית גלילי: קודם כל ברור שזה עניין גם תקציבי.
<חנית גלילי: כרגע, עם התקציב שיש לנו אנחנו לא יכולים לתמוך ב-90 תלמידים.
יעקב מרגי: אז מה זה שווה שאני אביא לך עכשיו 100,000?
<חנית גלילי: אני אגיד לך מה זה שווה.
<חנית גלילי: גם אם היינו פורסים את זה יותר היינו מצליחים להגיע ליותר תלמידים פוטנציאליים שיגיעו - - -
מירב בן ארי: העניין הוא שגם אם יגיע אלייך תלמיד פוטנציאלי שגר ביישוב שהוא רחוק או שמבחינה כלכלית קשה לו אז אנחנו לא ניתן לו את האפשרות ולכן אני לא רוצה להכניס עוד ועוד ילדים כשאני לא מסוגלת לתת להם אפילו דמי נסיעות לתל אביב.
<חנית גלילי: השאלה היא גם מי מגיע אלינו בסופו של דבר ל-30.
<חנית גלילי: אני חושבת שגם ה-30 האלה - - -
מירב בן ארי: כן, אבל את מראש, זו לא את כמובן, אבל מראש אנחנו מתחילים מעמדה של חוסר שוויון, כי מראש, אם אתה לא מגיע ממשפחה שתומכת בך, איך תיסע כל שבוע לתל אביב, שלא לדבר על השאלה אם יש לך תחבורה ציבורית, אני מניחה שגם היישוב שאתה גר בו - - -
<לירן מרקין: כן, במקרה - - -
יעקב מרגי: הוא לא ליד מסילת הרכבת, בוא נאמר כך.
מירב בן ארי: מה רצית להגיד, פרופ' טרכטנברג?
מנואל טרכטנברג: רק שאלה ואז אני אגיד.
מנואל טרכטנברג: מה קורה בכימיה?
<איזנה ניגל: החבר'ה לא כל כך מתלוננים.
מנואל טרכטנברג: לא, אבל איפה הם לומדים?
מנואל טרכטנברג: כמה פעמים בשבוע ואיפה?
מירב בן ארי: בצפון?
<איזנה ניגל: זה משתנה, כי אם יש לנו חבר'ה שהם כבר שנה שנייה, בדרך כלל אנחנו נפגשים אחת לשבוע, אבל חבר'ה שממשיכים - - -
מנואל טרכטנברג: איפה?
<איזנה ניגל: בטכניון.
מירב בן ארי: היא מהקריות.
מנואל טרכטנברג: השאלה היא האם יש מקום יחיד?
יעקב מרגי: מקום יחיד בארץ?
מנואל טרכטנברג: אוקיי, אז מה שאני מציע וזו הצעה פרקטית.
מנואל טרכטנברג: אנחנו צריכים לצאת בקריאה לטכניון, לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת בן גוריון, שכל אחד מהמוסדות האלה יהיה ספונסר של לפחות שניים מהארבעה.
מנואל טרכטנברג: אני מבין שיש מדעי המחשב, פיזיקה, כימיה ומה עוד?
מירב בן ארי: מדעי המחשב, כימיה, פיזיקה ומתימטיקה.
מנואל טרכטנברג: אז כל מוסד כזה, באזור שלו, שיהיה ספונסר - - -
מירב בן ארי: אבל הנציג של משרד החינוך אמר שהם מממנים.
<יגאל דור: הרבה יותר קל לנו, כמשרד, לשלם לתלמיד נסיעות - - -
מנואל טרכטנברג: זה לא עניין של נסיעות.
מנואל טרכטנברג: מה שאני מתכוון הוא שצריכים להיות שלושה מרכזים לכל מקצוע.
מנואל טרכטנברג: לא יכול להיות שלא יהיה כיסוי גיאוגרפי.
מנואל טרכטנברג: עד כמה מדינת ישראל גדולה?
מנואל טרכטנברג: אחר כך אפשר להתחשבן בעניין של נסיעות.
מנואל טרכטנברג: שיהיו שלושה מוקדים כאלה בכל התחומים ושה- sponsorship הזאת תתבטא גם בכוח אדם.
מנואל טרכטנברג: תראה, יש סטודנטים מתקדמים, לצורך העניין הבת שלי יכולה ללמד גם בקבוצה כזו בפיזיקה, שהאוניברסיטאות יתרמו לא רק את המקום ולא רק את הנגישות ולא רק את המעבדות, אלא גם כוח אדם איכותי, שיכול להשתלב במאמץ הזה ואז צריך לעשות את זה בשותפות עם משרד החינוך.
מנואל טרכטנברג: זה לא משאבים רבים, זה לא כסף רב, זה עניין של רצון טוב ושל קריאה שלנו חד משמעית.
<אלי רז: אני יכול להעיר בנושא הזה?
<אלי רז: באולימפיאדה לפיזיקה למרות שהטכניון - - -
יעקב מרגי: מי הדובר, סליחה?
מירב בן ארי: ד"ר אלי רז.
<אלי רז: למרות שהטכניון הוא הגוף המבצע, אני רוצה לציין שאוניברסיטת בן גוריון על חשבונה מקיימת כל שנה מחנה חנוכה בשטחה ומשקיעה בבנייה של ציוד.
<אלי רז: מכון ויצמן כל שנה מקיים במכון ויצמן מחנה בפגרת הפסח.
מנואל טרכטנברג: השאלה אם זה משתלב - - -
<אלי רז: לתלמידי האולימפיאדה בפיזיקה.
מנואל טרכטנברג: אוקיי, אבל זה לא המוקד המרכזי?
<אלי רז: לא, יש מחנה קיץ בטכניון, מחנה חנוכה בבאר שבע, מחנה אביב במכון ויצמן, אבל הדבר החשוב שהוא מאפיין הוא שיש הרבה מאוד תלמידים.
<אלי רז: אם אתה תשאל תלמיד בוגר אולימפיאדה כאן, הוא יגיד לך שהוא נתקל בלפחות 30 תלמידים בוגרי אולימפיאדות קודמות, שהם כל אחד באזור שלו מדריך את הנוער החדש.
מנואל טרכטנברג: למה זה לא קורה במדעי המחשב או בכימיה?
<אלי רז: זה עניין של זמן.
מירב בן ארי: הנקודה ברורה, אנחנו נעשה גם פנייה למל"ג בעניין הזה.
מירב בן ארי: דווקא זה שיש בפיזיקה זה נהדר, אבל אם יש במדעי המחשב, שזה דווקא מקצוע שנלמד בכל האוניברסיטאות ובמכללות ושהכי קל למצוא שם גם דוקטורנטים, דווקא בזה ה facilities הרבה יותר פשוטים.
מירב בן ארי: היא אומרת שבכימיה, ובצדק, יש פחות ופחות אנשים שגם באוניברסיטה הולכים, אבל מדעי המחשב?
מירב בן ארי: כל מכללה היום פותחת פקולטה למדעי המחשב, לכן אני אומרת שזה גם יותר זמין.
מירב בן ארי: בטח שאפשר לעשות בצפון ובבאר שבע.
מירב בן ארי: ההצעה של חבר הכנסת טרכטנברג היא מאוד הגיונית, אנחנו נפנה כוועדה.
מירב בן ארי: חבר הכנסת גנאים, אתה רצית להוסיף משהו, בבקשה, אדוני.
אוסאמה סעדי: כן, כמחנך לשעבר ומורה להיסטוריה לשעבר בתיכון, אני רק רציתי להעיר בקשר לניגוד הזה בין התכניות של בתי הספר, מה שמלמדים, מערבבים בין הכלי לבין המטרה.
אוסאמה סעדי: המבחן הוא כלי, החומר בבית הספר הוא כלי, הוא לא מטרה, בסוף המטרה היא שהתלמידים הבוגרים תחילה ייהנו, ייהנו מהלימודים, זה אחת.
אוסאמה סעדי: שתיים, יגלו את היכולות שלהם, יגלו את עצמם ואת היכולות שיש בהם.
אוסאמה סעדי: לכן תמיד שאלתי כאשר הייתי בבית הספר את המנהל, הרי את השרשרת הזו, מי המורה המצליח בעיניו של מנהל?
אוסאמה סעדי: זה שהתלמידים שלו מביאים את הציונים הגבוהים בבגרות, ובעיני המפקח, מי המנהל המצליח?
אוסאמה סעדי: אותו דבר בעיני משרד החינוך את השרשרת הזו, לפי דעתי - - - אני עשיתי ניסיון, כשאני לימדתי פעם ראשונה, זה היה ב 98' או ב 99' בבית ספר תיכון.
אוסאמה סעדי: סיימתי באוניברסיטת חיפה לימודי הוראה והיה לנו מורה, תמיד המורה הוא, לפי דעתי הוא הבסיס.
אוסאמה סעדי: אם יש לך מורה שמסקרן, מאתגר, מלהיב אותך והוא מתלהב והוא אוהב את החומר שהוא מלמד, תאמין לי, הוא עושה את המלאכה של כל מערכת החינוך, כל המטרה, הוא מגלה באמת אם מדען, אם משורר, אם סופר - - - אז רציתי לעשות איזה ניסיון, חשבתי שאני חכם ורציתי לעשות משהו שונה, אז פעם נתתי מבחן לתלמידים, לא נתתי להם שאלות, נתתי להם תשובות והם נתנו את השאלות.
מנואל טרכטנברג: מי החכם?
מנואל טרכטנברג: היודע לשאול.
אוסאמה סעדי: זה לא קל, זה לא קל, אבל בסוף המנהל בא אליי ואמר לי, "בסוף יש חומר, אתה צריך להעביר, איזו שיטה עשית, של דיאלוג ושל ניתוח ואתה לא מעביר חומר".
אוסאמה סעדי: בסוף אני שילמתי המחיר, כי התלמידים, לא העברתי את כל החומר ובסוף המבחן הוא כמותי והבגרות כמותית ולא איכותית והניסיון שלי לא צלח בבית הספר.
אוסאמה סעדי: במקום שהתלמידים, כמו שחשבתי שההנאה היא הבסיס, חשבתי גם לאתגר אותם בבסיס, אבל בסוף התברר שבמערכת החינוך הכמות שאתה שופך בסוף על הדפים במבחן והולך הביתה, לצערי, זה החשוב.
אוסאמה סעדי: אז אני מברך אתכם, כל הכבוד ובהצלחה ושיהיו גם הרבה כמותכם.
מירב בן ארי: האם יש עוד מישהו מהתלמידים שרוצה לשתף אותנו או לומר משהו לוועדה?
<איתמר חסון: אני לא תלמיד שהשתתף בשנה האחרונה.
<איתמר חסון: שמי איתמר, אני השתתפתי בשנת 2009 באולימפיאדה בפיזיקה וזכיתי במדליית זהב במקסיקו.
מירב בן ארי: מה אתה עושה היום?
<איתמר חסון: היום אני דוקטורנט בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב ואני מדריך באולימפיאדה.
<איתמר חסון: נסעתי מספר פעמים עם המשלחות לאולימפיאדות הבינלאומיות, השתתפתי גם בארגון של האולימפיאדה האסיאתית שהתקיימה בארץ ב-2011.
<איתמר חסון: אני רוצה להעיר בנוגע לסוגיה שכל הזמן עלתה בנוגע לניגוד שיש בין ההצלחה של חלק מהאולימפיאדות, כל שנה יותר או פחות, אבל באופן כללי ישראל ממוקמת במקום מאוד טוב באולימפיאדות הבינלאומיות, בניגוד למיקום של ישראל ברמת החינוך הכללית.
<איתמר חסון: אני חושב שאחד הגורמים המרכזיים לזה הוא הניסיון לנהל את המערכת בצורה ריכוזית מלמעלה ולא לאפשר חופש למנהלים, לתלמידים, להורים, לנהל את עצמם בצורה נכונה.
<איתמר חסון: אולי אחד הסימפטומים, אולי אחד מהדברים שמעידים על כך שזאת הבעיה והבעיה היא לא תקציבית, או לבחור בצורה ריכוזית במשרד החינוך את שיטת ההוראה הנכונה, או להגדיר מחדש את חומרי הלימוד, ואחת העדויות לכך היא שתקציב החינוך התנפח בצורה מאוד מאוד מאוד משמעותית בעשר השנים האחרונות ובוודאי בעשרים השנים האחרונות ותוצאות בשטח כמעט ולא רואים, אולי אפילו רואים ההיפך.
יעקב מרגי: אתה מוזמן להחליף אותי לפעמים.
<איתמר חסון: אני הייתי רוצה לשאול את הוועדה, האם הוועדה דנה לאחרונה, או אפילו בשנים האחרונות, בשיטות שונות לניהול מערכת החינוך, שיטות שנוסו במספר מדינות בעולם וזכו להצלחה, שיטות כמו שיטת הוואוצ'רים.
<איתמר חסון: תגידו אתם אם דנתם בסוגיה הזאת ואם לא דנתם אני מפציר בכם לדון ביישום של הוואוצ'רים בישראל או לפחות בניסיון ליישם אותה.
<איתמר חסון: התקציב היום שמוקצה פר תלמיד, אם עושים חשבון, הוא תקציב אדיר.
<איתמר חסון: עם תקציב כזה אפשר היה להביא את המורים הטובים ביותר בארץ ואנשים היו חפצים לעסוק במקצוע ההוראה והיה אפשר לייצר כיתות קטנות.
<איתמר חסון: הבעיה היא שהתקציב הולך היום על מערכת מסואבת ובירוקרטית, מערכת שהיא לא מספיק גמישה בגלל שהכול מנוהל מלמעלה.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך שהועדה הזו, ובעיקר יו"ר הוועדה הקבוע שלה, עוסקת המון, אנחנו עוסקים היום בנושא של שיטות לימוד ויושבים כאן המון עם המשרדים הרלבנטיים כדי - - -
יעקב מרגי: לא בהצלחה רבה.
מירב בן ארי: זהו, מה שעמדתי להגיד הוא שבסוף ההחלטה על שינוי שיטות לימוד היא החלטה מקצועית נטו.
מירב בן ארי: זה לא נכון מה שאמרת על מערכת בירוקרטית, זה נכון ש-90% מתקציב משרד החינוך הולך על שכר.
מירב בן ארי: זה קודם כל שתדע.
<איתמר חסון: אבל את יודעת - - -
מירב בן ארי: רגע, שנייה, זה לא עניין של בירוקרטיה כמו העניין שזו מערכת גדולה מאוד שהתרחבה, כמו שאנחנו יודעים, גם עם "אופק חדש" וגם עם "עוז ותמורה" ולכן, 90% מגיע לשכר.
<איתמר חסון: כמה מגיע לשכר מורים?
יעקב מרגי: כוח ההוראה זה הרוב.
<איתמר חסון: לא, זה לא נכון.
<איתמר חסון: תבדקו בנתונים.
<איתמר חסון: 40% בכלל מסך תקציב החינוך הולך למורים, שאר התקציב הולך למפקחים וכל מיני בירוקרטים.
יעקב מרגי: בסדר, זה עדיין - - -
<איתמר חסון: לא, זה לא בסדר, זה עיקר הגידול בתקציב.
יעקב מרגי: אם היינו סומכים על העובדים בכל תחום אז לא היה צריך את מבקר המדינה, לא צריך את מבקר המשרד, לא צריך את מבקר העיריה.
יעקב מרגי: אין מציאות כזו שלא תשים פיקוח, פיקוח הוא חלק, הוא עמוד השדרה המרכזי.
יעקב מרגי: אני לא הייתי ישן טוב בלילה אם הייתי יודע שאני לא משקיע בפיקוח ובקרה.
יעקב מרגי: פיקוח ובקרה נדרשים.
יעקב מרגי: אני מסכים איתך שמשרד החינוך הוא משרד שגדל וגדל לא עם רה ארגון כל פעם מחדש אלא עם עוד חללית בת ועוד חללית בת וזה נהיה משהו מסורבל.
יעקב מרגי: אם אתה שואל אותי, אני תמיד אומר שהשר היה צריך בשנה הראשונה שלו לומר למנכ"לית, "תנהלי את המשרד", ולהקים צוות מומחים, לסגור עליהם חדר, לא לצאת משם, להביא לנו מודל חדש מתאים, לא לשנת 2016, אלא צופה פני עתיד עשרים שנה קדימה.
יעקב מרגי: אנחנו לא שם לצערי הרב, כי כל אחד לגמור את הקדנציה שלו עם איזה ticket של רפורמה כזו או אחרת.
יעקב מרגי: יש השקעה רבה, אנחנו מתוסכלים, אנחנו מדברים הרבה על הסוגיה הזו.
יעקב מרגי: אין ספק, אמרת ונגעת בתחילת דבריך, יש השקעה רבה, התקציב גדל, אנחנו לא מוצאים תמורות ותפוקות בחינוך, לצערי הרב.
יעקב מרגי: כשאומרים "תלמידי ישראל במיצ"ב" אני מתפוצץ.
יעקב מרגי: אני אומר, זה לא תלמידי ישראל במיצ"ב, זה מורי ישראל ומערכת החינוך במיצ"ב שנבחנים, לא התלמידים, התלמידים לא נבחנו במיצ"ב, נכון שהם האמצעי אבל זו המערכת, זה מה שהיא נותנת.
יעקב מרגי: מסכים איתך, צריך לעשות את השינוי הזה, המיוחל, לתת את חווית הלימוד המאתגרת.
יעקב מרגי: כוחות ההוראה, לא צריך להתבייש, אנחנו לא מזלזלים במעמד המורה, אנחנו רוצים להעצים את כוחו ומעמדו של המורה.
יעקב מרגי: תכניות והשתלמויות, הדרכה, הכשרת המורים, המורים צריכים להיות, תמיד אני אומר, החלום של מדינת ישראל זה שתשאל את הילד כשהוא קטן מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול והוא יאמר לך מורה.
יעקב מרגי: לא בגלל שזו ברירת המחדל, המקצוע האקדמי הכי נגיש והכי קל.
יעקב מרגי: היום זה המצב, שבן אדם או תלמיד בוגר או בוגרת מתלבטים לאן הם הולכים אחרי הלימודים, הוא עושה את החשבון, הכנסה, השקעה, הולך לברירת מחדל.
יעקב מרגי: זו צריכה להיות שאיפה.
יעקב מרגי: אני הייתי רוצה 780 נקודות בכניסה להוראה, לא לפסיכולוגיה או לקלינאי תקשורת.
יעקב מרגי: יש לנו מחסור במדינה של קלינאי תקשורת, בגלל שיש פקולטה אחת או שתיים ומרימים את הניקוד לגובה שהוא בשמים.
יעקב מרגי: להוראה הייתי שם 780 ומעלה את השכר ונותן להם כיווני חשיבה אחרים.
יעקב מרגי: כמו שדיברתי בסבב הקודם, הפס הרחב הזה, חינוך בפס רחב, זה לא עוזר.
יעקב מרגי: פעם היו מנקים בסיסים בעבודות רס"ר בפס רחב.
יעקב מרגי: היום צריכים להיות ממוקד מטרה, חווייתי, מאתגר.
<איתמר חסון: אני רוצה להציע ליושב ראש הוועדה - - -
מירב בן ארי: אנחנו מסיימים.
<איתמר חסון: במשפט אחד, אני רק רוצה להציע ליושב ראש הוועדה ללמוד את הנושא שהעליתי, של שיטת הוואוצ'רים, כי מן השיח אני מבין שהנושא לא עלה פה בוועדה, בוודאי לא בשנים האחרונות - - -
יעקב מרגי: נגענו תחומים מסוימים שקיימת שיטת הוואוצ'רים.
<איתמר חסון: שיטת הוואוצ'רים למיטב ידיעתי לא קיימת בארץ בכלל.
יעקב מרגי: בתחומים מסוימים כן.
<איתמר חסון: אוקיי, זה טוב לשמוע, אבל היה רצוי להרחיב אותה.
<איתמר חסון: בשיטת הוואוצ'רים לא צריך פיקוח, הפיקוח נעשה מעצמו כמו שבשוק מתקיים בפני עצמו וראוי לדון בשיטה.
יעקב מרגי: אנחנו עכשיו בישיבה שכולה חדשנות.
מירב בן ארי: מה רצית להוסיף, עידו?
<עידו פרידמן: אם יותר לי רק דבר קטן.
<עידו פרידמן: דיברתם פה הרבה על העניין של המורים, איך אפשר לגרום למורים שאכפת להם יותר.
<עידו פרידמן: אני חושב שיש פוטנציאל אדיר מבוזבז, וזה מהניסיון שלי, שזה התלמידים עצמם.
<עידו פרידמן: יש לנו בישראל המון, כל כך הרבה תלמידי תיכון שהם יודעים ויש להם מוטיבציה והם רק רוצים איכשהו לחלוק את הידע ולצערי, מהניסיון שלי ושל חברים שלי ואנשים שאני מכיר, הרבה פעמים הפרה רוצה להניק יותר ממה שהעגל רוצה לינוק והרבה פעמים בתי הספר לא משתפים פעולה.
<עידו פרידמן: אז אני חושב שאולי יש מקום להתחיל כבר מהתלמידים.
<עידו פרידמן: הרבה פעמים שמעתי על מורים שעושים את זה, מורים יחידים שעושים את זה על דעת עצמם, לוקחים תלמידים להיות עוזרי הוראה, לעבוד איתם, לעזור, לעשות פרויקטים.
מירב בן ארי: כן, חדשנות.
יעקב מרגי: הישיבה הזו שווה כל דקה.
<עידו פרידמן: צריך לעשות משהו כולל שיאפשר לנוער עצמו לממש את הפוטנציאל.
<עידו פרידמן: ואז גם אולי יחזרו למערכת החינוך יותר מורים שאכפת להם.
<לירן מרקין: עידו הזכיר שמורים פחות יודעים מה עושים אצלנו ופחות יודעים איך להתמודד עם השאלות - - -
יעקב מרגי: כי מנווטים אותם, שוב, גם אותם מנווטים להישגים.
יעקב מרגי: אמר לך פה מורה שהוא היה מתוסכל, שהוא הלך לכיוון הזה, של החדשנות.
<לירן מרקין: נכון, בעצם מורה בבית ספר מקבל הנחיות בדף והוא לא יודע איך לפעול.
<לירן מרקין: אני מכיר את התכנית החדשה של משרד החינוך, יש תחרות ארצית, הם קוראים לזה תחרות הסייבר ובעצם יש השתלמויות למורים שמועברות במימון בכמה מקומות בארץ.
<לירן מרקין: אני הייתי באחת מההשתלמויות האלו עכשיו, כמנטור בתחרות הזו, הם מעבירים את זה בחוויה מאוד נחמדה, כמו שאנחנו כתלמידים מקבלים את זה באימונים שלנו.
<לירן מרקין: אם מורים יגיעו להשתלמויות - - -
מירב בן ארי: כן, אני יודעת שהשר הוא בעניין של אליפות הסייבר.
<לירן מרקין: אם מורים יגיעו - - -
מירב בן ארי: אנחנו ממש חייבים לסיים, אז אני רוצה לסכם.
מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה להודות ליו"ר הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי, שנתן לי לנהל את הוועדה החשובה הזו במקומו.
מירב בן ארי: אני רוצה להודות לכולכם, לכל מי שהגיע, מדריכים, התלמידים, רובם כבר סיימו להיות תלמידים, וכמובן למשרד החינוך שמלווה את כל התהליך הזה.
מירב בן ארי: המורים, המרצים, כל אותם אנשים שלוקחים חלק בהצלחות שלכם.
מירב בן ארי: אי אפשר לקרוא לכם תלמידים, כי רובכם כבר סיימתם, אבל בהצלחות שלכם, להגיע להישגים.
מירב בן ארי: אין ספק שעם כל הרצון הטוב והכישרון הרב שיש, כמו שחבר הכנסת טרכטנברג אמר, עדיין אנחנו צריכים פלטפורמה, אנחנו צריכים את המורה שייקח ואת האוניברסיטה שתעשה את המחנה הזה וכמובן בסוף את משרד החינוך שייקח אתכם לאולימפיאדה.
מירב בן ארי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגדיל את התקציב כדי לחשוף יותר תלמידים שיוכלו לקחת חלק בעניין.
מירב בן ארי: אין ספק שאחד הדברים שצריך לתת לגביו החלטה זה הנסיעות.
מירב בן ארי: אנחנו נפנה גם לשר החינוך, אבל גם אתם, חשוב שתעבירי את הקריאה של הוועדה שהמינימום זה לוודא שתלמידים יכולים להגיע.
מירב בן ארי: אנחנו גם תיכף נדבר על המל"ג, אבל כל עוד תלמיד הולך למחנה, כשבסוף הוא נציג של מדינת ישראל, והוא צריך לנסוע ובוא נגיד שזה לא פשוט, בטח בנושא של מדעי המחשב, הבנתי שבשאר המקצועות אתם די מפוזרים בארץ.
מירב בן ארי: אנחנו כמובן נאמץ את מה שהציע חבר הכנסת טרכטנברג ונקרא לאוניברסיטאות, גם לטכניון, לאוניברסיטת חיפה, תל אביב ובאר שבע, לתמוך לפחות בשניים או בארבעה מקצועות שיש בהם אולימפיאדות במדעים, כדי שגם הם ייקחו חלק בעניין.
מירב בן ארי: יש דוקטורנטים שנמצאים באוניברסיטאות, חבר הכנסת טרכטנברג נתן את הדוגמה של הבת שלו, אבל יש עוד הרבה דוקטורנטים באוניברסיטאות שונות שיכולים, דיברת על עוזרי הוראה, לקחת וללוות את החבר'ה האלה.
מירב בן ארי: כמובן שאנחנו גם קוראים, אני לא יכולה לקרוא מפה לתקשורת, אבל אני כן יכולה - - -
יעקב מרגי: אנחנו מצרים על כך שהתקשורת לא - - -
מירב בן ארי: בדיוק, שהתקשורת לא מספיק נותנת את הפלטפורמה מכובדת והחשיפה הראויה.
מירב בן ארי: במקביל אפשר גם - - -
יעקב מרגי: לפחות כמו שהם נותנים חשיפה להתבטאויות של אחד מהח"כים החדשים שלא אגיד את שמו.