GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירב בן ארי: כן, אני דווקא דיברתי על החשיפה לספורט.
מירב בן ארי: כדורגל זה ספורט לאומי, למרות שההישגים שלנו לא עוברים אפילו את ה - - -
יעקב מרגי: הלו.
מירב בן ארי: עזוב, נו, זה מביך, אנחנו הפסדנו למלטה.
מירב בן ארי: אנחנו צריכים לבוא ולעודד אתכם ובמקביל לתמונה של ירדן ג'רבי לשים תמונת אמצע של זוכה במדליית כסף או ארד או זהב, כי אנחנו רוצים שהילדים ישאפו גם להיות לצורך העניין אלופי ג'ודו, כמו שיהיו אלופים במדעים.
מירב בן ארי: זה לא פחות ולא יותר, זה שווה וזה צריך לקבל את החשיפה ראויה.
מירב בן ארי: ואגב, אם לאו דווקא כחשיפה, אז אפילו ראשי ערים, מנהלי בתי ספר, כשאותו אחד או אותה אחת חוזרים עם מדלייה הם יקבלו את הפלטפורמה הראויה ואת הכבוד המגיע להם, גם אם לא מגיע לפתוח את העיתון, אבל בפני בית הספר, בפני ראש העיר, להזמין ללשכת ראש העיר.
מירב בן ארי: באמת ייאמר לזכותו של השר שראיתי בעיתון שהוא כל הזמן מדבר על זה, הוא גם מדבר הרבה על הבנות, הרבה על העניין של המדעים.
מירב בן ארי: אז כן, צריך להפיץ את זה בכל הארץ.
מירב בן ארי: אנחנו כמובן קוראים גם להשכלה הגבוהה וגם לסמינרים, לשנות את מערכת הלימוד, שתהיה יותר מאתגרת, עם יותר אפשרות לייצר מורים ראויים כדי שבשנה הבאה כשנקיים, ואני חושבת, אדוני היושב ראש, שנהפוך את זה למסורת, שכל שנה, באמת תודה ליהודית, מנהלת הוועדה, פעם בשנה נתכנס פה ואנחנו כוועדת חינוך ניתן לכם את הכבוד הראוי ונפרגן לכם ונתמוך בכם כל שנה בכינוס של הוועדה.
מירב בן ארי: ואני מקווה שבשנה הבאה גם השורה השנייה תהיה מלאה בכל אותם זוכים, שדאגנו להם לנסיעות והם כבר באו ונסעו והבאנו לכאן מכל המגזרים של מדינת ישראל.
מירב בן ארי: אני מצטטת את השר שלי, את השר כחלון, שהוא כל הזמן אמר בקמפיין שילד עני הוא לא ילד טיפש.
מירב בן ארי: וזה מאוד מאוד נכון, כי השכל נמצא, ומנואל יודע יותר מכולם, רק צריך לתת לו את האפשרות, את הנגישות ואת היכולת.
מירב בן ארי: דיברת דרך אגב, עידו, על עיירות שכוחות אל, הם פספסו אותך, אין עיירות שכוחות אל, יש פשוט עיירות שאנחנו צריכים יותר לקדם אותן ולתת להן את האפשרות, שכמו שאתה הגעת מהוד השרון או מחניאל או מראש העין, אז גם אותו ילד שנמצא, או בכפר בדואי או בכפר דרוזי או אפילו בשכונת הארגזים בתל אביב או בשכונה בדימונה, יקבלו את אותה הזדמנות כמו שאתם קיבלתם.
מירב בן ארי: אני מודה לכולכם, אני מאחת לכם הרבה הצלחה בהמשך הדרך, נראה לי שהדרך שלכם סלולה פה, לפחות מי ששמענו - - -
יעקב מרגי: לפחות לפי הדוגמאות שיש לנו כאן.
מירב בן ארי: כן, ותצליחו ויישר כוח על ההצלחות שלכם.
יעקב מרגי: 18 בינואר 2017, כ' בטבת תשע"ז.
יעקב מרגי: הנושא, השתלמויות מורים במרכז הבינלאומי ליידיש בווילנה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, גילוי נאות, אני לא דובר את השפה היידיש.
<קריאה: הרוב פה לא דוברים אותה.
יעקב מרגי: אני זוכר בילדותי, איך עשו לגולדה מאיר, ראש הממשלה דאז, ז"ל, כשהיא אמרה, מי שלא יודע יידיש הוא לא יהודי וחלק לקחו את זה ברמה אישית.
יעקב מרגי: לימים, אני במקור איש באר שבע, הייתי ראש המועצה הדתית של באר שבע בשנות ה-90 והנה, גלי העלייה הברוכים הגיעו.
יעקב מרגי: פונים אלי, תשמע, באר- שבע עיר קולטת עלייה ויש את הסוגיה הזו של בירור יהדות.
יעקב מרגי: אמרתי להם, מה לי ולבירור יהדות?
יעקב מרגי: זה בתי הדין הרבנים.
יעקב מרגי: אמרו, לא, רוצים לפתוח ערוץ מהיר, נפרד ואתה תהיה החלוץ.
יעקב מרגי: אם זה יצליח פה אז נעתיק את זה.
יעקב מרגי: פתחנו ממש אגף קטן והתחילו להגיע עולים.
יעקב מרגי: היום אנחנו שומעים את הוויכוחים על בירור יהדות, תקעו את העולים, לא תקעו את העולים, כמה תקעו, אבל אני הייתי שם בשנות ה-90.
יעקב מרגי: אם לא המגמות האלו ולמה זה קשור לדיון, זה קצת נוגע לו, כי אז היינו היום במצב יותר חמור ויותר קשה.
יעקב מרגי: היו נכנסים עולֶה, עולֶה, עולָה, עולָה, נכנסים לחדר, שואלים אותם שאלה ראשונה, מה השאלה שהייתה?
יעקב מרגי: דובר יידיש?
יעקב מרגי: יש לָך שכנוֹת, משפחה, קרובי משפחה, שנמצאים עדיין במקום שבאתְ ממנו?
יעקב מרגי: טלפון יש?
יעקב מרגי: מרימים טלפון, אתם מכירים?
יעקב מרגי: איזה חגים הם היו חוגגים?
יעקב מרגי: חג פסח.
יעקב מרגי: איזו שפה הם היו מדברים?
יעקב מרגי: שפה שלהם, יידיש.
יעקב מרגי: זה היה לוקח רבע שעה, עשרים דקות והיה בסרט נע.
יעקב מרגי: אני לא אומר את זה לגנאי, ההיפך הוא הנכון, אני אומר את זה מבחינת החכמה, אנחנו אוהבים לחבוט בממסד לפעמים, אבל כנראה שהממסד, אל תגלו את זה, אבל כמי שנמצא כמעט 15 שנה בכנסת ועוד 20 שנה בשירות המדינה בתפקידים כאלה ואחרים, הממסד יודע לעבוד יותר טוב בשעת חירום.
יעקב מרגי: הממסד לא יודע לעבוד ברגיעה.
<קריאה: אנשי הממסד יודעים גם לפתור פלונטרים כשהם רוצים.
יעקב מרגי: ודאי, אמרתי לך, הם יודעים לעבוד טוב כשיש משברים.
יעקב מרגי: כל עוד אין להם משברים הם לא מתערבים.
יעקב מרגי: אפילו כשהם רואים שהמשבר עומד להגיע הם לא מתערבים.
יעקב מרגי: מתי הם מתערבים?
יעקב מרגי: הם יודעים לעבוד בשעות חרום ובמצוקה.
יעקב מרגי: עכשיו לענייננו, השפה היהודית, אני קורא לה, אחת מהשפות היהודית היא השפה היידיש.
יעקב מרגי: אני בצעירותי, אמרתי לכם, גרתי בבאר שבע, גרתי בסביבה ואני זוכר גם את מופעי התרבות של דוברי השפה יידיש שהיו בתדירות גבוהה.
יעקב מרגי: לאחרונה אני לא רואה אותם.
יעקב מרגי: לא רואה אותם בתקשורת הכללית, כנראה שהם הולכים - - - אין ספק אסור שהשפה הזו, שהיא חלק מההוויה היהודית, עוד לא הגענו לתרבות, ההוויה היהודית, ואני לא נסחף, מי שמכיר אותי, אני לא רגשן ובומבסטי בהצהרות שלי, אסור שהיא תיעלם.
יעקב מרגי: אנחנו כל כך הרבה דברים משקיעים בהשתלמויות מורים ולכל כך הרבה חושפים את התלמידים שלנו שלפעמים, אני אומר לכם בכנות כיו"ר ועדת חינוך, הייתי עושה רביזיה במה כן ומה לא ולצמצם, אבל אין ספק שהשפות היהודית חייבות להישאר, המצע הרך שעליו מונחת כל התרבות היהודית וכל התרבות המתהווה בישראל יחד.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע איפה זה עומד היום.
יעקב מרגי: יכול להיות שהתחושות שלי הן רק של מי שמסתכל מן הצד, אז לאורחים.
יעקב מרגי: משרד החינוך נמצאים כאן?
<מירי גוטליב: אני.
יעקב מרגי: בואו נתחיל.
יעקב מרגי: מי הדובר או הדוברת הראשונים?
<שרה זיו: אני ד"ר שרה זיו, יושבת ראש הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
<שרה זיו: בעברי, אחת מהפקידים של משרד החינוך.
<שרה זיו: ניהלתי את האגף להכשרת מורים במשרד החינוך.
<שרה זיו: אנחנו נפגשנו באיזשהם שלבים בסמינרים השונים, בעברנו, בטיפול בכל מיני בעיות.
<שרה זיו: אנחנו מנסים ללכת לפי אותו כלל שאומר ש"עם שאין לו עבר ההווה שלו דל".
<שרה זיו: אני באה מבית אשכנזי, דובר יידיש, דיבר עברית, לא דיברו יידיש בבית, חוץ מההורים ביניהם.
<שרה זיו: אני יודעת את השפה, פחות טוב מהם, הרבה פחות טוב מהם, כרגיל, ונמשכתי לדבר הזה.
<שרה זיו: כשפרשתי ממשרד החינוך אני היום יושבת ראש הרשות.
<שרה זיו: למעשה אנחנו עושים מאמץ אדיר לפעול על פי חוק שנחקק בכנסת הזאת, חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
<שרה זיו: יש חוק כזה, מ-96', יחד עם החוק לגבי הלדינו.
<שרה זיו: אחר כך נדמה לי שנחקק חוק המורשות, שמטפל בשאר הקיבוצים היהודים ותרבויותיהם, אבל יש חוק ליידיש, ללדינו ולמורשות.
<שרה זיו: במידה רבה אנחנו תחת משרד התרבות, לא משרד החינוך, עם הפיצול, זה היה בשעתו תחת משרד החינוך, מקבלים את התקצוב הקטן מאוד ממשרד התרבות - - -
<יהודית גידלי: מה זה קטן?
<שרה זיו: מיליון לשנה.
<שרה זיו: זה קטן או גדול?
יעקב מרגי: תלוי מה תעשי.
יעקב מרגי: אם לא תעשי כלום זה גדול.
<שרה זיו: אז זה לא מספיק.
יעקב מרגי: אם לא תעשי כלום זה גדול, אם תעשי הרבה זה קטן.
<שרה זיו: אז אנחנו היום כבר לא יכולים לתפקד בתחום התקציב הזה ואנחנו מחפשים דרך לפתור את הבעיה.
יעקב מרגי: אז, מירי גוטליב, יכול להיות שאת בדיון הזה - - - נגיע להכשרת מורים.
<שרה זיו: מה שאני רוצה להגיד, שהפעולות שאנחנו עושים הן בתחומים רבים אבל הדור שהוא הפעיל ביותר הוא הדור המבוגר, או של עולים, כמו שאתה אמרת, או של אנשים כמוני שגדלו בבתים שהייתה בהם התרבות הזאת, אבל הבעיה המרכזית היא הדור הצעיר, אין דור המשך ולא יהיה דור המשך.
יעקב מרגי: מה עם דור הביניים?
<שרה זיו: דור הביניים הוא בסדר - - -
יעקב מרגי: בואי, אנחנו יכולים להרשות לעצמנו דיון אינטראקטיבי כזה, פתוח.
יעקב מרגי: איך נולד הסיפור הזה?
יעקב מרגי: אחד הדברים שהביאו אותנו לדיון הזה הוא שפנו אלי עם יוזמה, בוא נעשה קורס של חמישה מפגשים לשפה היהודית המרוקאית, בסדר?
יעקב מרגי: אני התחייבתי שיהיה אותו דבר ליידיש.
יעקב מרגי: אני אסביר לכם, אני יליד שנות ה-60.
יעקב מרגי: נכון שנולדתי במרוקו, אבל שנה ומשהו היא זניחה בזיכרון ובתודעה.
יעקב מרגי: אני דובר השפה המרוקאית, בגלל שההורים שלי קלטו - - -
<שרה זיו: מה שנקרא יהודית ערבית?
יעקב מרגי: ערבית יהודית, כן.
יעקב מרגי: ההורים שלי קלטו את המשפחה.
יעקב מרגי: הם באו ראשונים בשנות ה-60 והם קלטו אחרי 67' את ה - - - אז השפה דוברה.
יעקב מרגי: אני דובר מרוקאית טוב.
יעקב מרגי: בשבוע שעבר, יום רביעי, היו כאן אורחים, משלחת של לא יהודים, מרוקאים, שחיים בקנדה, בארצות הברית ובמרוקו, אוהבי ישראל, באולם הסמוך, הם נפגשו עם חברי כנסת.
יעקב מרגי: ביוזמת משרד החוץ, היו כאן שבוע, השתתפו באירועי תרבות כאלה ואחרים ואני דיברתי אתם בשפה המרוקאית היהודית.
יעקב מרגי: זו לא השפה המדוברת בכל מרוקו.
יעקב מרגי: יש מקומות שחלק מהשפה הוא דומה, כמו שיידיש היא מקבץ של כמה שפות.
יעקב מרגי: הלדינו גם, זה על אותו עקרון.
יעקב מרגי: חבריי בגילי שהם גם ילידי מרוקו לא מדברים את השפה כמוני.
יעקב מרגי: אני אומר לכם מה זה עשה לי, מה זה עושה לי, ויהודית חוותה את זה, לא בגלל שזו גאווה לאומית, אני לא שם, יש לי גאווה לאומית אחת, ישראלית יהודית, אלא שזה חלק מהתרבות, מההוויה.
יעקב מרגי: השאלה היא האם בקרב בני דוברי היידיש, בגילאים שלי, השפה חיה?
<שרה זיו: כן.
יעקב מרגי: אז יש תקווה, אני רוצה להגיד לך.
<שרה זיו: לא, אין תקווה כי - - -
יעקב מרגי: יש תקווה.
<שרה זיו: יש תקווה ולכן אנחנו פה.
<שרה זיו: אם לא הייתה תקווה אז לא היינו פה, אבל כדי שתקווה תתממש צריך לעזור לה ואנחנו באנו לעזור לתקווה.
<שרה זיו: אנחנו רוצים שהדור הצעיר, תהיה אוזנו כרויה לזה, להבין, חלק.
<שרה זיו: לא כל הילדים יידעו, לא כולם, אבל מתוך השכבות של הדור הצעיר יהיו כאלה שילמדו את התרבות, אולי מישהו ילמד את השפה, אולי יהיה חוקר בתחום הזה ויש צעירים אחדים כאלה.
<שרה זיו: זה דבר שאנחנו מתקשים בו והנושא של היום הוא חלק מאותו קושי.
<שרה זיו: איפה אנחנו יכולים לראות אותו?
<שרה זיו: האחד, אין לנו מספיק תלמידים שבאים או לחוגים או ללימוד השפה ומצד שני, אין לנו מורים שיכולים לטפל בזה.
<שרה זיו: הביצה והתרנגולת.
<שרה זיו: כשאין לך מורה זה לא מתפתח, אבל כשאין למורה עבודה בתחום הוא לא מכשיר את עצמו לעבוד בתחום הזה.
<שרה זיו: והביצה היא ביצה ותרנגולת.
<שרה זיו: אין גם מספיק מרכזים שיכולים להכשיר היום מורים לעניין הזה.
<שרה זיו: פתחנו בלוינסקי מרכז להוראה בתרומה, אנשים לא באים כי אין להם משבצת במערכת החינוך שיכולה - - -
יעקב מרגי: אין להם מה לעשות עם זה.
<שרה זיו: אין להם משבצת, זה לא כתוב למנהל על הלוח.
<שרה זיו: יש מספר בתי ספר חרדים, החרדים האשכנזים, יש ביניהם דוברי יידיש, ויש כמה בתי ספר מסורתיים או חילוניים, שניים, אני חושבת, שמקיימים בגרות לחמש יחידות ביידיש.
<שרה זיו: המלחמה עם משרד החינוך, שהוא יקצה את השעות בצורה נורמלית , בזמן ובכלל יקצה, היא בלתי אפשרית.
<שרה זיו: רוב המנהלים רוצים לסגור את המגמות וסוגרים.
<שרה זיו: נשארו שניים בעניין הזה וגם הם ייסגרו.
<שרה זיו: יש פה מורה שתציג לך, הבאנו אותה מבית הספר.
<שרה זיו: הבעיה השנייה היא המורים.
<שרה זיו: מורים לא יבואו להשתלמויות.
<שרה זיו: פתחנו מרכז להשתלמויות.
<שרה זיו: אחת הדרכים שרצינו להציע, ומרדכי נמצא שם, היא לשלב את זה במרכז של תרבות היידיש בווילנה, שהוקם על ידי לאודר, הוא מסבסד את ההשתלמות שם ומורים שנוסעים לשם מקבלים יומיים שלושה של השתלמות שם, כולל סיורים, ומרדכי יוכל להרחיב, באזור שבו התרבות הזו הייתה חייה וקיימת, מחויבים לחזור עם איזושהי התחייבות למערכת עבור ההשתלמות הזאת, שתוכר להם, ואנחנו, כרשות, נתמוך בהם גם כספית בבית הספר לביצוע הפרויקט.
<שרה זיו: כך אולי נצליח לעשות משהו בבתי הספר.
<שרה זיו: אנחנו מצליחים נקודתית.
<שרה זיו: בתלמה ילין היום יש סדנת השיר ביידיש, הם מופיעים כבר בכל הארץ, זמרים מבית ספר חילוני ביידיש.
<שרה זיו: יש כנס מקהלות באשקלון עם ילדים קטנטנים ששרים ביידיש, אלה דברים שמקבלים מאיתנו תמיכות, אבל אנחנו לא יכולים במיליון, כמו שאמרת, להרים את עם ישראל על הכתפיים.
<שרה זיו: הבעיה של המורים לא יכולה להיפתר בכלל בדרך הזו.
<שרה זיו: לכן אנחנו מעלים את הסוגיה שההשתלמות בווילנה תוכר לגמול במשרד החינוך, מה שלא מוכר היום וזה באחריותה של ד"ר גוטליב, כפי שהביקורים בפולין בנושא השואה מוכרים.
<שרה זיו: בעניין פול, כי היה מובן שמורה שמגיע לשם, חלק מתפיסתו וגישתו משתנים מעבר לעובדות של השואה.
<שרה זיו: יש מקום לעשות את אותו הדבר לגבי תרבות היידיש באזור וילנה או באזורים דומים, כמו שיהיה מקום לעשות את זה לערבית יהודית במרוקו, לא משנה כרגע.
<שרה זיו: לכן אנחנו באים ומעלים.
<שרה זיו: אנחנו לא מצליחים לפתור את הבעיה כי יש כללים נוקשים, קבועים, ואני גם מבינה את המקור שלהם.
<שרה זיו: אם כל אחד ירצה לעשות השתלמות בחוץ לארץ השליטה על הנושא הזה תלך לאיבוד, אבל אני חושבת שצריך להבחין במקרה הספציפי הזה ובקשיים שלו ולאפשר ולהכיר בהשתלמות הזו.
<שרה זיו: אם תרצה עוד על היידיש שנרחיב, אז נרחיב, אבל זה הנושא עכשיו.
<מרדכי יושקובסקי: אני במשך 14 שנה הייתי מפמ"ר ליידיש במשרד החינוך.
<מרדכי יושקובסקי: התחלתי בשנת 2001 עם 35 בתי ספר, שבערך מחצית מהם היו בתי ספר חרדיים וכל השאר מחינוך ממלכתי וממלכתי דתי.
<מרדכי יושקובסקי: היום ישנו אחד או אחד וחצי, ופה יושבת מורה שמלמדת יותר מ-20 שנה יידיש, היום היא מלמדת באורט חולון וכנראה שזו גם השנה האחרונה, אולי עוד שנה והמגמה תיסגר.
<מרדכי יושקובסקי: קודם כל בגלל חוסר תקצוב של שעות ובעצם, ברגע שראינו שלימוד השפה הולך ויורד או כולו בעצם עובר למגזר החרדי, כי שם אין בעיה של שפה, אבל אתם יש בעיה אחרת, תרבות - - -
יעקב מרגי: יש בעיות אחרות.
<מרדכי יושקובסקי: בעיות אחרות, נכון.
<מרדכי יושקובסקי: התחלנו לחפש דרכים אחרות.
<מרדכי יושקובסקי: ראיתי, בעקבות הניסיון הזה, שהדרך היחידה זה להכניס את היידיש לתחום בינתחומי או inter disciplinary.
<מרדכי יושקובסקי: זאת אומרת, חשוב מאוד שמורה לספרות עברית, שהוא יגיד כמה דברים על שלום עליכם או על י.ל.
<מרדכי יושקובסקי: פרץ או על מנדלי מוכר ספרים וכו'.
<מרדכי יושקובסקי: אני לא חושב שזה דבר נורמלי שהיום בוגר המערכת יוצא ולא יודע מי זה שלום עליכם.
<מרדכי יושקובסקי: באוקראינה ובשבדיה, שלום עליכם, היצירות שלו הן יצירות חובה, ובישראל לא.
<מרדכי יושקובסקי: זה דבר שאני לא יודע אפילו איך לקרוא לזה.
יעקב מרגי: אני אגיד לך, הרבה בעלי ספרים קראו לחנות הספרים שלהם שלום עליכם.
יעקב מרגי: כי הייתה מודעות.
יעקב מרגי: היום אין, תשאל ילד מי זה שלום עליכם.
יעקב מרגי: יגידו לך, עליך השלום.
<שרה זיו: בית ספר בארגנטינה, שעכשיו הביא לי 26 גננות, נקרא בית הספר שלום עליכם.
יעקב מרגי: תוך כדי סקירה, האם מישהו יכול לתת לי מה קורה באקדמיה?
יעקב מרגי: זה גם חשוב לי.
<מרדכי יושקובסקי: באקדמיה יש קתדרלות בירושלים, בבר אילן ויש קורסים בכל האוניברסיטאות, קורסים לשפה וישנו מחקר.
<מרדכי יושקובסקי: האקדמיה פחות או יותר מסודרת.
יעקב מרגי: הנסיעות שלהם להשתלמויות מוכרות?
<מרדכי יושקובסקי: להם אין בעיה.
<שרה זיו: דרך אגב, אנחנו נותנים מלגות לתואר שני ושלישי באוניברסיטאות בתחום תרבות היידיש.
<שרה זיו: הרשות נותנת מלגות.
<קריאה: מהמיליון שקל.
<שרה זיו: מהמיליון שקל.
<מרדכי יושקובסקי: מה שקורה נכון להיום, תרבות היידיש שהיא תרבות עשירה מאוד, בעצם נעלמה מהנוף החינוכי בישראל, אין לה אזכור היום, וזה כל כך כואב.
<מרדכי יושקובסקי: בגלל זה אנחנו כל כך בירכנו על היוזמה של הקונגרס היהודי העולמי להקים מרכז כזה בווילנה, שהוא מרכז בינלאומי ובמשך שנתיים - - -
יעקב מרגי: בגלל לורנס לא הייתי אותו יום, באותו היום עזבתי את הסיור.
<מרדכי יושקובסקי: בעצם המרכז הזה כבר ראה במשך שנתיים, קצת יותר משנתיים, שהוא פועל עם יותר מ-2,000 מורים, מכל מיני מדינות, הכי הרבה הגיעו מישראל.
<מרדכי יושקובסקי: הנה, יושבת פה נעמה שהביאה כבר שלוש קבוצות או שעכשיו תהיה הקבוצה השלישית של מורים מטעם "יד ושם".
<מרדכי יושקובסקי: מורים מגיעים, הם מתלהבים, הם לומדים המון, הם רוצים המשך, אבל ברגע שזה לא מוכר לגמול אז אין כלים להשפיע עליהם.
<מרדכי יושקובסקי: אני ראיתי כאן הזדמנות היסטורית.
<מרדכי יושקובסקי: אם השתלמות כזאת תוכר לגמול, שחלק ממנה בהחלט יכול להתקיים בארץ וחלק שם, כמו שאנחנו עושים עכשיו עם ארגון המורים, זאת אומרת, יש שני ימי עיון כאן וההמשך יהיה בווילנה.
<מרדכי יושקובסקי: אחר כך המורים יחזרו והם יצטרכו לעשות מטלה בתוך בתי ספר - - -
<שרה זיו: ואנחנו נממן ונסייע.
<מרדכי יושקובסקי: והרשות תוכל לעודד את זה, אז שיתוף הפעולה בין שלושה גופים האלה יכול קצת לקדם את העניין.
<יהודית סולל: שמי יהודית סולל, אני מנהלת הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
<יהודית סולל: תפקידי להשתמש בהקצבה של מיליון השקל בצורה הנכונה ביותר, לשמר ולעודד יידיש במדינת ישראל.
<יהודית סולל: אחד התחומים שאנחנו מאוד מעוניינים לעודד זה דור המשך, כי אצל דור העבר ודור הגיל הזה, כמו שאתה אומר, פחות או יותר יש איזושהי מודעות, לדור שבא אחריהם אין מודעות בכלל.
יעקב מרגי: המורה שלנו, איך קוראים לה במדינת ישראל?
<שושנה דומינסקי: אני מלמדת די הרבה שנים, אני דוקטור לספרות יידיש.
יעקב מרגי: ושמה בישראל?
<שושנה דומינסקי: שמה בישראל דומינסקי שושנה.
<שושנה דומינסקי: מכובדי שקדמו לי נגעו בתכלס.
<שושנה דומינסקי: אני חושבת שיש בעיה של אווירה, וכל זמן שהאווירה ביחס ליידיש לא תשתנה, וברשותכם, אני אקרא, אז - - - כשקיבלתי זימון לוועדה בנושא היידיש חייכתי לעצמי ואמרתי, עוד ישיבה.
<שושנה דומינסקי: עוד ישיבה שקרוב לוודאי תטחן מים, עוד ישיבה עם מלים גבוהות.
<שושנה דומינסקי: עוד פעם שמים את היידיש והלדינו על הרמפה של אושוויץ ומה שנותר – אפר.
<שושנה דומינסקי: ספק אם יוכלו העצמות להחיות עצמן.
<שושנה דומינסקי: רבותיי, העיירה באמת בוערת, וכמו שנראה, הוראת תרבות היידיש בתיכון, שזה התשתית למחקר, במדינת היהודים, לצלילי קולות צבועים חסרי עניין אמיתי בנושא.
<שושנה דומינסקי: מי באמת מתעניין בהוראת יידיש?
<שושנה דומינסקי: איש לא התרגש כשנסגרה מגמה פעילה של לימודי היידיש בתיכון עירוני א' בתל אביב וקרוב לוודאי שאיש לא יתרגש כשתיסגר בתיכון החילוני מגמת לימודי יידיש.
<שושנה דומינסקי: לא ייתכן מה שמתרחש כאן
<שושנה דומינסקי: בחסות מדינת ישראל ופקידיה ביחס להוראת יידיש במדינת ישראל בבתי הספר.
<שושנה דומינסקי: שפה שהתקיימה מאות שנים נמחקת, לא בתאי הגזים, אלא בתאי הפקידים הרשמיים של מדינת ישראל.
<שושנה דומינסקי: מה משנה אם יהיו או לא יהיו לימודים במדינת היהודים?
<שושנה דומינסקי: סליחה.
<שושנה דומינסקי: ספרי היידיש נזרקים מהספריות.
<שושנה דומינסקי: אין מורים חדשים.
<שרה זיו: זרקו מהספרייה את כל הספרים ומי שירצה שייקח.
<שושנה דומינסקי: מי שרוצה ייקח.
<שושנה דומינסקי: בבית שלום עליכם בתל אביב, בספרייה המרכזית, בבר אילן, זורקים ספרים ביידיש.
<שרה זיו: אין להם ביקוש.
<שושנה דומינסקי: אין להם מקום וזו בעיה.
<שושנה דומינסקי: אין מורים חדשים להוראת יידיש, אין תכנית אקדמית בשום מוסד אקדמי למורים ביידיש.
<שושנה דומינסקי: מה שמרדכי אמר זה ציפוי, זה עוד אקמול.
<שושנה דומינסקי: אין הקצאת שעות הוראה מסודרות להוראת יידיש, שעות שמבטיחות המשכיות, שמנהלי בתי ספר יוכלו להבטיח קיום מסודר והמשך לימודי היידיש.
<שושנה דומינסקי: כל שנה צריך למלא טפסים מחדש.
<שושנה דומינסקי: אני צריכה לבכות, להתחנן שייתנו לי עוד פעם.
<שושנה דומינסקי: כמה פעמים אמרתי ליהודית, כמה פעמים צלצלתי?
<שושנה דומינסקי: שום דבר.
<שושנה דומינסקי: הטפסים שניתנים הם אוטומטיים, הם לא בודקים שום דבר, בלי קשר לעובדה שהתחילה קבוצת לימוד לבגרות לחמש יחידות שנה קודם.
<שושנה דומינסקי: שום מנהל לא יכול להבטיח או לפתוח מגמה כשספק וסימן שאלה גדול על המשך קיומה.
<שושנה דומינסקי: גם אם אושרו שעות, ותקשיבו טוב, לא בטוח שיגיעו.
<שושנה דומינסקי: לא בטוח מתי יגיעו ולא בטוח שמה שהובטח אכן יתממש.
<שושנה דומינסקי: מה שקרה השנה זה כמעט שיא השיאים של האטימות הבירוקרטית, שאם היה עוד איזה רצון טוב של מנהל שיהיו לימודי יידיש הוא נמחק לחלוטין.
<שושנה דומינסקי: ארבעה חודשים מתחילת שנת הלימודים לא קיבלתי משכורת.
<שושנה דומינסקי: לא קיבלתי משכורת ארבעה חודשים.
<שושנה דומינסקי: הוקצו בתכנית 12 שעות כי זו מגמה של חמש יחידות י"א-י"ב, הן קוצצו לעשר, הן קוצצו לארבע, כך סתם, כי בית הספר לא יכול לשלם שעות תקן, אין לו מאיפה.
<שושנה דומינסקי: אלמלא הרשות לתרבות יידיש - - -
<שרה זיו: אנחנו העברנו כסף לבית הספר.
<שושנה דומינסקי: הם העבירו כסף, הייתי עובדת ללא תשלום.
<שושנה דומינסקי: גם ככה לא קיבלתי, עם זה שהם העבירו, כי אני לא אהרוס לתלמידים תעודת בגרות בי"ב.
<שושנה דומינסקי: אני לא יכולה להגיד, רבותיי, לא משלמים.
<שושנה דומינסקי: העוזרת שלי, אם אני לא אשלם לה היא תלך הביתה.
יעקב מרגי: כמה תלמידים במגמה?
<שושנה דומינסקי: בשנה שעברה היו 15, עכשיו יש 10.
<שושנה דומינסקי: עכשיו יהיו יותר, לקראת סמסטר ב'.
<שושנה דומינסקי: אני מקווה שאטימות הרוח הבירוקרטית, שאוכלת כל חלקה טובה כאן, כי הכסף ישנו, תמצא מקום לרוח חדשה, שתמנע את מחיקת הוראת היידיש בבתי הספר.
<שושנה דומינסקי: אני מבקשת שהאווירה במשרד החינוך ביחס ליידיש תפסיק להיות אווירה של מלל, אלא אווירה של תכלס, שאם אמרתי משהו אני מקיים, ולא שאם לא קיימתי אז לא קרה כלום.
<שושנה דומינסקי: אם הבטחת תקיים.
<שרה זיו: היה צריך להיות פה גם מפמ"ר שפות.
יעקב מרגי: שושנה, תודה בשלב הזה.
<שושנה דומינסקי: תודה רבה.
יעקב מרגי: לפני שאני אעביר את רשות הדיבור, "יד ושם", רוצה?
יעקב מרגי: נעמה גליל, מנהלת פרויקטים, אגף הנצחה וקשרי קהילה.
<נעמה גליל: אני רוצה לומר מילה, גם מכיוון שאני חייבת לצערי לעזוב.
<נעמה גליל: במסגרת הפרויקטים זו תהיה השנה השלישית שאני עומדת בראש קבוצה, לא של מורים, אלא של מדריכים מטעם "יד ושם" ואנשי עניין.
<נעמה גליל: אני לא מכירה את היתר, אבל מבין הקהל שיושב מולי, אני חוויתי את מה שד"ר יושקובסקי תיאר וכללית אני חושבת שיש טעם ניכר בקבוצות מעין אלה.
<נעמה גליל: שיקול הדעת של "יד ושם", "יד ושם" אינו מסבסד את נסיעות מדריכיו אלא רואה בהן יעד חשוב, מאותם טעמים שדיברתם אתם עליהם בדיוק.
<נעמה גליל: לא נראה לנו שישנה אפשרות שמדריך ידריך ב"יד ושם" ללא הבנת התרבות.
יעקב מרגי: אם "יד ושם" לא מסבסד, מהו התמריץ של אותם מדריכים להוציא את ההוצאה הזו?
<נעמה גליל: הרחבת הידע בלבד.
<נעמה גליל: ההכרה שלהם - - -
יעקב מרגי: את לא חושבת שהתעסוקה כמדריך היא גם תמריץ?
<נעמה גליל: זה לא מותנה, זה ממש לא מותנה.
<נעמה גליל: הם עושים את זה אך ורק מפני שהסיור כסיור מרתק אותם ומכיוון שהם גם מבינים שלצד החשיפה להרצאות בתחום, ישנם הסיורים באותם אתרים שעליהם אחר כך הם ידריכו, וזה מן הסתם תורם להרחבת הידע והאוריינטציה שלהם מאוחר יותר.
<נעמה גליל: הם עושים את זה למען עצמם.
<לורנץ ויינבאום: כבוד היושב ראש, קודם כל אני מבקש סליחה שאני - - -
יעקב מרגי: אני מכיר אותך, הפרוטוקול לא.
<לורנץ ויינבאום: מדבר ד"ר לורנץ ויינבאום, אני המנכ"ל של הקונגרס היהודי העולמי – ישראל.
<לורנץ ויינבאום: קודם כל, כבוד היושב הראש, אני מבקש סליחה שלא באתי בזמן.
<לורנץ ויינבאום: אני רק רציתי להוסיף משהו באופן תיאורטי, אני פה מדבר מהניסיון שלי כמרצה באוניברסיטה וכאדם שעוסק גם במחקר של תולדות השואה, אני ראיתי את זה במשך שנים רבות.
<לורנץ ויינבאום: בצדק, יש במדינתנו, במשך שנים רבות, הרבה דגש על תולדות השואה, וכך זה צריך להיות, אבל לצערנו הרב ופה אני רואה כל פעם, שתלמידים שלנו בבתי ספר תיכון, לומדים הרבה על השואה, על מה שקרה ליהודים באירופה בזמן האחרון, בצדק, גם במגרב, אבל לא לומדים מספיק על החיים היומיומיים של הקורבנות וגם על התרבות של הקורבנות.
<לורנץ ויינבאום: זה לא מספיק שאנחנו לומדים על הגורל הנורא שנפל על יהדות אירופה, אנחנו חייבים ללמד את הילדים שלנו בעצם מי הסבים שלנו היו, ומי הם היו זה גם באיזו שפה הם דיברו, מה התרבות שלהם, את זה הם לא לומדים מספיק.
<לורנץ ויינבאום: אני רואה את מה שכל המורים פה עושים, עבודה קדושה, כי אם אנחנו לא נלמד את זה, זה כאילו, אני לא רוצה להגיד, זה כאילו מוות שני.
יעקב מרגי: אתה אומר כמה דברים.
יעקב מרגי: אחד מהם, שיוצא מתוך הדברים ואני מתחבר לזה.
יעקב מרגי: אני מכיר את הסוגיה של המסעות לפולין, אני מכיר גם את התכנים, אני יצאתי פעמיים, עכשיו הבן שלי, בי"א, יוצא, אז אני חווה איתו ביחד, אני רואה את החומרים.
יעקב מרגי: הם לא עסוקים בתרבות שהייתה, הם עסוקים בזיכרון - - -
<לורנץ ויינבאום: בהחלט, זו הבעיה.
יעקב מרגי: אפילו ביצירות ספרותיות של אחרי, שהן לא בהכרח אפילו שהניצול - - - אני אקח דוגמה, אני קראתי את הספר של אלי ויזל "הלילה", "השחר" ו"היום".
יעקב מרגי: אם אני רוצה להפיק את התועלות שאתה מדבר עליהן, את התרבות, לא, כי הוא לקח את זה למקום אחר, או הפוך, הוא אפילו שם יציקת בטון כבדה, כבדה.
יעקב מרגי: הוא עסק בתחילת הספר במה שהוא חווה ואיך הוא הסתכל מזווית הראייה שלו, מעט על התרבות שם, אבל אין ספק, אם אתה שואל אותי, צריך לחקור.
יעקב מרגי: לרדת, לחקור את התרבות, לחשוף את התרבות העשירה הזו, את ההוויה היהודית, ולאו דווקא מצדדים יהודיים, כי מי שרוצה לשמור מצוות ואורח חיים יהודי עושה את זה בדברים אחרים וחוקר ויש לו את הספרים.
יעקב מרגי: ההוויה היהודית הכללית, מה קרה, מה היה לפני כן ואין ספק שצריך לחקור.
יעקב מרגי: אם אתה שואל אותי אז כן, התכנים סביב המסעות לפולין צריכים לקבל איזה צידוד, לצלול בנוסף לזיכרון ול - - -
<לורנץ ויינבאום: אם אני יכול להוסיף רק עוד דבר אחד, ופה אני מדבר כמשקיף, אני רוצה להגיד, זה כמובן לא אפשרי שאנחנו פתאום נלמד את דור ההמשך יידיש - - -
<שרה זיו: לא ידברו ברחוב יידיש
<לורנץ ויינבאום: אבל לפחות שיידעו משהו על הספרות, על הקולנוע, על כל שהיה - - - הכול.
<לורנץ ויינבאום: אם אנחנו לא נצליח ללמד את דור ההמשך את הדברים האלה ואנחנו רואים את המטרה רק ללמד אותם על המוות של היהודים, אני חושב שאנחנו לא נעביר שום מסר חינוכי.
יעקב מרגי: אתה הפסדת את דברי הפתיחה שלי, הם אמנם לא היו בומבסטיים, היו מהבטן, אבל אני, בתרבות שממנה אני באתי, כשאני משתתף במופעי תרבות, אני אומר, רבותיי, זו תחיית המתים.
יעקב מרגי: מה שהתחולל בעשור וחצי האחרונים בסוגיה הזו של המוזיקה המרוקאית, השפה המרוקאית, ההצגות, זו תחיית המתים.
יעקב מרגי: היה שלב שאסור היה לכם להיות שם.
יעקב מרגי: אסור היה לנו, אני לא מוציא את עצמי מהכלל, אסור היה לנו, וגבירתי, שושנה, זה לא בגלל שהתרגשת, אלא בגלל שאני מאמין בזה.
יעקב מרגי: אני חייב לומר לך את זה, לא שאני מזלזל בהתרגשות שלך, אבל התובנות הן לא בגלל ההתרגשות.
יעקב מרגי: קחי את זה בחיובי.
יעקב מרגי: אני אומר לך, את לא תשמעי ממני מלים גבוהות, אני לא איש המלים הגבוהות, אבל אנחנו ננסה ביחד, ביחד, לגרור פנימה למעגל את משרד החינוך, לגרור פנימה את משרד התרבות ולגרור פנימה את הממשלה, כי זה לא רק משרד החינוך.
יעקב מרגי: השינויים שאתם רוצים מחייבים טיפול רב מערכתי.
<שרה זיו: אני אגיד לך, שמואל עצמון, שהקים את היידישפיל קיבל מאתנו פרס מפעל חיים, לא הרבה כסף, אולי 1,000, לא יודעת כמה, אז אולי לא נתנו בכלל, הוא אמר כך, קיבלנו פיצויים מגרמניה על רכוש, על נפש, על זה ועל זה, אני רוצה לתבוע אותם על רצח תרבות.
<שרה זיו: רצח תרבות, לא של שישה מיליון, של אלף שנה, שהייתה במזרח אירופה, שהייתה תרבות שמאחדת את העם היהודי.
<שרה זיו: היא הגיעה לדרום אמריקה, היא הייתה באירופה, היא הייתה בישראל, ארצות הברית, רצח תרבות, שאנחנו עושים לה בפעם השנייה את אותו הדבר.
יעקב מרגי: היא אמרה את זה בצורה הכי ישירה.
<שרה זיו: אני אמרתי את זה יותר חריף.
יעקב מרגי: אמרת את זה בצורה עדינה, אני הייתי מעדיף כמו שאמרת את זה ולא איך שהיא תיארה את זה.
<שרה זיו: תראה, אנחנו עושים את העבודה רובנו פה בהתנדבות, אבל באמת עם כאב רב, וזה לא יכול להיות.