GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שירין ג'מאל: על הרצף, לא רק על הרצף, אני מקבלים אותם כאורחים והילדים גדלים לקבל ילד שונה, זה לא ילד שונה אלא זה ילד מיוחד שיכול לתרום גם רגשית, גם מנטלית לתלמידים ואני מאד רוצה לבקש מכל השותפים פה לדיון לדחוף כמה שיותר, הם לא צריכים את הטובה שלנו, כמו שאמרה חנין - - -
יעקב מרגי: אנחנו צריכים אותם.
<שירין ג'מאל: אנחנו צריכים אותם.
יעקב מרגי: כחברה.
<שירין ג'מאל: נכון.
יעקב מרגי: זה מה שמלמד, אנחנו אוהבים להתרפק על העבר ולא תמיד בצדק, מסתבר שעדין יש את המורות של החיים והמנהלות של החיים ואני שמח לשמוע את הסיפורים.
יעקב מרגי: יש לנו עוד מנהל?
יעקב מרגי: יש לי אילוצי זמן ואני אומר לכם מראש שלא יספיק הזמן לתת לכולם לדבר.
<ברכה דבול: שלום, שמי ברכה דבול ואני מנהלת בבית ספר מורשת זבולון בנתניה, מנהלת של ספיר.
<ברכה דבול: קודם כל המיזם הזה הוא מבורך ותודה עליו, כשדיברתם על חוסר מודעות אז מיד עלה לי העניין של הוועדה הזאת, כי עצם זה שהכנסת בחרה לזמן אותנו ביום כזה, לעצור הכל ולהגיע ליום כזה שמדבר על השיתוף הזה, אני חושבת שצריך לפרסם את זה.
<ברכה דבול: אנשים לא יודעים שקיים מיזם כזה וזה מאד חשוב בעניין של המודעות.
<ברכה דבול: בעניין הנכונות לשלב – אני שוחחתי עם הרבה מנהלים, עמיתי למקצוע, באמת יש נכונות לשלב ואחת הבעיות שאי אפשר להדחיק אותן זה עניין של תקנים, עניין של שעות.
<ברכה דבול: הייתי מוכנה שספיר - - -
יעקב מרגי: המנהלת הנכבדה, תעצרי - - -
<ברכה דבול: שניה - - -
יעקב מרגי: על חשבוני, מה אכפת לך.
יעקב מרגי: אני מבין שזה עניין של שעות ותקן, בסדר?
יעקב מרגי: אבל עם כל הכבוד למנהלים, תקשיבו, הרבה דברים צריך בהתחלה – אפילו מכונית הכי יוקרתית צריכה התנעה.
יעקב מרגי: אנחנו לא מחזיקים את האצבע בסטרטר כל הזמן, מניעים ועוזבים, מנהל כשהוא קולט – לפני שהוא קובע מערכת שעות של בית ספר, כשהוא קולט מורה או הפיקוח מעביר לו מועמדים שנקלטים, הוא לא אומר לעצמו – אני אלך להביא לך, כי הוא צריך מורה.
יעקב מרגי: נכון שבהתחלה כדי להגביר את המודעות – אני אומר לכם מראש – אנחנו 5, 6 שנים נדחוף, משרד החינוך ידחוף ובשלב מסוים אנחנו רוצים שזה יהיה תהליך שכבר הוטבע בחברה, המטרה היא להטמיע.
יעקב מרגי: זה התחיל אם אני לא טועה בתקופתה של דליה איציק, כיושב ראש הכנסת - - -
<קריאה: אברום בורג.
יעקב מרגי: אברום בורג, אז הועצם בתקופתה של חברת הכנסת דליה איציק, שהייתה יושב ראש הכנסת ואת יכולה להסתובב בפרוזדור ולראות סדרנים עם חליפות, אנשים עם מוגבלות, הם עובדי כנסת לכל דבר וענין.
יעקב מרגי: בהתחלה זה היה וואו, אבל היום כל מנהל צריך להבין שהוא הולך לקלות עובדים שהוא חייב לעצמו, לחברה, עובד אחד או שניים, באחוז מכלל העובדים שלו, זו המטרה.
יעקב מרגי: שעות התקן טובות בתור התחלה, אני מאמין שאם את כמנהלת היית מכירה את ספיר מבית ספר אחר שם היא הצליחה, היית חוטפת אותה ומנסה להביא אותה אליך בגלל הערכים המוספים שיש לה, הערך הסגולי שהיא נותנת.
<ברכה דבול: זה המשפט הבא שלי.
<ברכה דבול: המשפט הבא שלי היה, זה כן לעשות את המיזם הזה למנהלים חדשים, אולי להקצות שעות למי שלא מכיר, אני מכירה.
<ברכה דבול: אם יבוא אלי עוד מישהו בעל מוגבלות, היום אני פתוחה מאד לקבל, אבל אני אומרת שעבור מנהלים חדשים, אם היו מקצים קצת שעות למנהלים חדשים, רק כדי שיכירו את המיזם, שיתחילו אפילו בשעתיים, שלוש, חמש שעות – זה מאד חשוב.
<ברכה דבול: מצד התלמידים, במשך שנים אמרו למנהלים ולמורים סטיקים, כל מיני פלקטים, קבל את השונה ואהבת לרעך כמוך – זה מאד יפה כסטיקרים, זה יפה כשזה תלוי על הקיר.
<ברכה דבול: אבל אין כמו – לא לדבר על, אלא לעשות את ואני רואה את זה בבית ספר שלי, איך הילדים מקבלים את ספיר.
<ברכה דבול: אני פתחתי שתי כיתות של חינוך מיוחד בבית הספר והילדים מקבלים.
<ברכה דבול: רק לפני שבוע דיברו אתי על לפתוח כיתה של ילדים על הרצף, בכיתה א', ובברכה ובאהבה גדולה אמרתי – כן אז אני חושבת שזה המנוף - - -
יעקב מרגי: זה סיפור הצלחה, תודה רבה לך.
<ברכה דבול: תודה לספיר.
יעקב מרגי: קודם כל תודה שהטרחתם את עצמכם והגעתם לכאן כי זה חשוב, אנחנו בתחילת הדרך ואין ספק שהמספרים יכולים להיות גדולים יותר וחסרים בכוחות הוראה, יש אזורים שקשה להשיג, גם אם ניקח למשל את איזור הדרום שמייבא מורים מהצפון, במגזר הבדווי.
יעקב מרגי: בהרבה מקומות בארץ יש ניידות של עובדים ואני תמיד אומר שהפקקים, בצמתים, זה לא רק אלה שהולכים לעבודה בבוקר זה גם אלה שצריכים לקבל טיפול בעיר אחרת וגם עובדים שנוסעים ממקום למקום ולי אין ספק שככל שהמודעות תהיה גבוהה, לא נגיע למספרים אסטרונומיים, אבל נגיע למספרים גדולים יפים, תהיה נכונות גדולה יותר.
יעקב מרגי: צריך לומר את האמת שבהתחלה, מחוסר מודעות יש גם רתיעה, ברגע שנוגעים בזה ועושים הכנה נכונה, אין ספק שהערך המוסף הוא גדול והתרומה לחברה היא כפולה ומכופלת.
יעקב מרגי: יש לנו איתנו עוד מנהלת בית ספר, המורה מעין לוי ובלה רוזנברג המנהלת?
יעקב מרגי: בבקשה, מי מתחיל, מעיין או בלה?
<בלה רוזנברג: מעיין.
יעקב מרגי: מעיין.
<מעיין לוי: נעים מאד, אני מורת שילוב בבית ספר רגבים במועצה אזורית באר טוביה, שנה שניה בהוראה.
יעקב מרגי: איפה ממוקם בית הספר בבאר טוביה?
<מעיין לוי: במושב רימונים.
יעקב מרגי: מושב רימונים?
יעקב מרגי: אז זה לא רק - - -, גם בית ספר משלב.
<מעיין לוי: אני התחלתי דרך הפרויקט - - -
יעקב מרגי: איפה למדת הוראה?
<מעיין לוי: אוקיי, למדתי הוראה במכללת אחווה, התחלתי שם - - -
יעקב מרגי: לא נרתעת?
יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה, הלכת למקצוע ההוראה - - -
<מעיין לוי: אני אספר על הדרך שלי, אני הייתי - - -
יעקב מרגי: זה חשוב לנו, תספרו דברים, אין ספק שזה מחמם את הלב ואנחנו רוצים לגעת ב - - -
<מעיין לוי: בסדר גמור, הייתי בשירות לאומי בבית ספר יסודי, אבל כשהתחלתי נאלצתי להיות חודשיים בבית - - -
יעקב מרגי: למה היית בבית חודשיים?
<מעיין לוי: אני יכולה להגיד שזה בגלל הקביים אבל זה לא רק, זה גם בגלל שלא הייתי ממוקדת ומכוונת ואני לא אוהבת - - - את כל המגבלה, זה היה ביחד.
יעקב מרגי: כל הכבוד על הכנות.
<מעיין לוי: לא הכל זה המגבלה.
<מעיין לוי: היתה לי חוויה טובה עם ילדים, המנהל היה מאד תומך ומאד אוהב ואחרי השירות הלאומי הבנתי שמה שמרתק אותי זה ילדים, זה עשיה עם ילדים ונרשמתי למכללת אחווה ללימודי חינוך מיוחד.
<מעיין לוי: בשנה הראשונה מלמדים בכיתה רגילה ואחר כך נכנסים לכיתות של חינוך מיוחד ובשנה ב' נכנסתי לכיתת ליקויי למידה, והייתה לי שם תלמידה שבשבועיים-שלושה הראשונים כל הזמן היתה אומרת לי – את לא יכולה להיות מורה, איך תהיי מורה?
<מעיין לוי: אני בדיוק באותו זמן חוויתי את המשבר שלי עם הלימודים, אז - - -
יעקב מרגי: היא השלימה לך.
<מעיין לוי: כן.
<מעיין לוי: ממש עשתה לי את היום, כל יום שהייתי שם אבל ברוך השם הצוות של הדיקן עטף אותי ועזר לי לצאת מזה.
<מעיין לוי: שמתי לב שברע שהתחלתי ללמד, אז בשבועיים הראשונים לרוב צופים, לא מלמדים ויותר כמו סייעת ולא לוקחים תלמידים ומלמדים אותם וברגע שהתחלתי ללמד, שמתי לב שכשלקחתי גם אותה לשיעור, זה פסק לחלוטין, היא הפסיקה להגיד את אותה אמירה.
<מעיין לוי: שנה אחר כך עברתי לבית ספר אחר, גם לכיתת לקויי למידה, אותו הדבר ויש לי תלמידה עם אותו סיפור – איך תהיי מורה, את לא יכולה להיות מורה.
<מעיין לוי: גם איתה זה פסק עם הזמן, היא לא היתה בסמסטר הראשון, לימדתי קבוצות והיא לא היתה בקבוצה שלי.
<מעיין לוי: בסמסטר השני היא היתה בקבוצה שלי ואני לימדתי אותם במסגרת הפרויקט של חיות בסכנת הכחדה – מיומנויות של הבנת הנקרא ואיכשהו הגענו למושג של סטיגמה.
<מעיין לוי: המדריכה באה לצפות בי ואמרה לי שאני חייבת לקשר את זה לאנשים כי הם לא יקשרו את זה לבד, תעשי את ההעברה לאנשים.
<מעיין לוי: אותה תלמידה היתה בקבוצה שלי ואני החלטתי שאם אני כבר מלמדת על סטיגמה, אני מלמדת על סטיגמה על אנשים עם מוגבלות, בהקשר של הוראה וחינוך.
<מעיין לוי: אחרי שדיברנו על הצבא והזכרנו את הנושא של סטיגמה וראיתי שהם באמת הבינו מה זה סטיגמה, אמרתי להם תקשיבו, המנהלת ביקשה ממני שאני אברר אתכם, היא מתלבטת לגבי נושא כל שהוא והיא צריכה את עזרתכם.
<מעיין לוי: אתם עכשיו ועדת הקבלה למורים ואני רוצה שתגידו לי מה הנתונים של מורה טובה בעיניכם.
יעקב מרגי: אני רוצה להגיד לך שאת אמיצה.
<מעיין לוי: תודה.
<מעיין לוי: אמרו לי צוחקת עם ילדים, אוהבת אותם, לא היו בטוחים אם היא צריכה להעניש או לא, חלק אמרו שאם היא לא תעניש לא יהיה שיעור, אחרים אמרו שהיא לא חייבת ואז כתבתי את כל מה שהם אמרו על הלוח – אני מלמדת עם לוקח קטן ואמרתי להם שהגיע למנהלת סטודנטית והיא ביקשה שאני אשאל מה דעתכם עליה.
<מעיין לוי: התאמתי את התכונות שלה למה שהם כתבו ואמרתי להם – שכחתי פרט קטנטן, היא מתנהלת בכסא גלגלים וכתבתי כסא גלגלים על הלוח ואז אחת התלמידות שאלה אותי – היא אילמת?
<מעיין לוי: אז אמרתי לה – לא.
<מעיין לוי: ואז כתבתי את המילה דיבור על הלוח ואמרתי להם – מה שאתם אומרים בעצם, שמורה צריכה לדבר עם ילדים, שזה מאד חשוב, אבל היא לא אילמת, היא רק לא הולכת ולא יכולה לעמוד.
<מעיין לוי: ואז אמרתי להם – מה אתם ממליצים, לקבל אותה?
<מעיין לוי: היא מתאימה?
<מעיין לוי: היא לא מתאימה?
<מעיין לוי: אז אחד מהם כששמע שהיא גם קשוחה, אמר שאם היא קשוחה אז הוא לא רוצה אותה.
<מעיין לוי: התלמידה המדוברת שאמרה לי בתחילת השנה שאני לא יכולה להיות מורה – היא אמרה, כן, צריך לקבל אותה כי היא מסכנה והיא אישה חולה.
<מעיין לוי: נשמתי עמוק ואמרתי לה שאנחנו לא רוצים מורים מסכנים, המנהלת לא רוצה וגם אתם ראויים למורים טובים ולא למורים מסכנים, זה לא הרעיון.
<מעיין לוי: ואז היא חזרה על הנתונים ואמרה לי – היא אוהבת ילדים, נקבל אותה.
<מעיין לוי: אחרי זה קישרתי להם את זה והזכרתי לה שבתחילת השנה היא חשבה שאני לא מתאימה להוראה ואז היא אמרה לי – עכשיו אני חושבת שאת כן מתאימה.
<מעיין לוי: כששאלתי אותה למה, היא אמרה – כי את מלמדת טוב ואז אחד התלמידים שהוא מעט כוחני, הוא אמר לה – מה קרה, למה שינית את דעתך פתאום וזה - - -
יעקב מרגי: פתחת קבוצת דיון.
<מעיין לוי: ממש, בסוף קיבלתי את זה למושג סטיגמה ואמרתי להם שבתחילת שנה היא לא הכירה אותי, היא רק ראתה את החיצוניות שלי ורק לפיה היא שפטה.
<מעיין לוי: גם אמרתי להם שיכול להיות שאחרי שהיא היתה מכירה אותה היא היתה מחליטה שלא וזה בסדר גמור, להגיד לי בסוף השנה, אחרי שהיא עברה אתי סמסטר שלם שאני לא מתאימה להוראה זה בסדר גמור, רק שיהיה אחרי הכרות ולא - - -
יעקב מרגי: קביעה מראש.
<מעיין לוי: אז זה מה שהיה לי במהלך התואר.
<מעיין לוי: נראה לי שאחר כך נכנסתי יותר מחושלת לבית ספר רגבים וגם שם היו כל מיני אתגרים, אני זוכרת שהיה לי ילד שאמר לי – רגע, את כמו נכה?
<מעיין לוי: אז אמרתי לו – אני לא כמו, אני נכה.
<מעיין לוי: ידעתי שהוא הולך להיות התלמיד שלי וחשבתי שפה אולי פישלתי, כי אני לא יודעת איך הוא מפרש נכה ויתכן ויש לו את כל הסטיגמות ותהיה לי שנה קטסטרופלית.
<מעיין לוי: אז שאלתי אותו – כשאומרים על מישהו שהוא נכה, מה זה אומר עליו?
<מעיין לוי: הוא אמר – שהוא לא יכול לעמוד ולא יכול ללכת.
<מעיין לוי: אז הסברתי שבדיוק ככה, אני נכה.
יעקב מרגי: קודם כל תודה רבה לך על האומץ, על הכנות ושיתפת אותנו, זה נכון, אי אפשר לשפוט את החברה, צריך לפתוח, צריך לדבר, ילדים, אומרים שהם כנים והם אומרים מה שהם חושבים, טוב שהתמודדת עם זה ואני חושב שהמערכת יודעת להתמודד.
<בלה רוזנברג: זה חלק לא מבוטל בהתמודדות.
יעקב מרגי: את רוצה להוסיף משהו המנהלת?
<בלה רוזנברג: אני רוצה רק להוסיף שאני מאד גאה להיות המנהלת של מעיין, בלה רוזנברג, מנהלת בית ספר רגבים במועצה אזורית באר טוביה.
<בלה רוזנברג: הגיעה אלי ההצעה בשנה הראשונה שלי לניהול - - -
יעקב מרגי: איך זה מגיע, בפרקטיקה, איך מגיעה הצעה?
<בלה רוזנברג: התקשרה אלי אסתר.
יעקב מרגי: כל עוד הציבור הרחב לא מכיר אותך, אסתר, לא מכיר את היוזמה, אז אנחנו נשאר במספרים קטנים, אין לי ספק.
יעקב מרגי: אני עכשיו ביעף, מהסביבה שלי, שולף מורה אחת כזו שהיא מתקשה לקבל עבודה, סיימה הכל והיא עונה לקריטריון.
יעקב מרגי: אני, יו"ר ועדת חינוך כשהיא פנתה אלי אמרתי שאני לא מתעסק עם סידור עבודות, אוי ואבוי לי אם אני אתחיל עם זה.
יעקב מרגי: אם אני כיו"ר ועדת החינוך לא נחשפתי לזה, מתאר לעצמי שהרבה מורים והרבה מועמדים פוטנציאליים ראויים – אני אתן לכם לסכם, אל תדאגי.
<בלה רוזנברג: סביר להניח שמנהל בשנה ראשונה באמת לא מודע לקיום הפיילוט וחשוב מאד שאסתר הביאה את זה לידיעתי, אבל היא פתחה כך – בלה, אני יודעת שבעבר היית יועצת, יש לנו פיילוט, מה דעתך?
יעקב מרגי: אין על היועצות.
<בלה רוזנברג: הבנתי ואמרתי מיד לאסתר ואני מודה לה עד עצם היום הזה – את לא צריכה לבקש ממני, אני צריכה להודות לך, כי בעצם הפיילוט מהווה הזדמנות עצומה לא רק עבור התלמידים בבית הספר, אלא גם עבור הצוות.
יעקב מרגי: אבל מה רצית?
יעקב מרגי: שליש משרה או - - -
<בלה רוזנברג: אני חייבת לומר שבשלב הזה עוד לא כל כך הבנתי מה זה אומר 'שליש משרה', כמה זה פר שעות ובמה זה מתבטא, אבל האמירה של אסתר היתה חד משמעית – אנחנו כרגע עושים איזה שהוא צעד ליריית פתיחה עם שאיפה ברורה שמעניין תקלט בתוך מערכת בית הספר ומשנה לשנה מאזן השעות שלה יעלה וכך זה קרה.
<בלה רוזנברג: אנחנו השנה עלינו לחצי משרה, בשאיפה כמובן להעלות את משרתה ביותר שעות וזה משהו שחשוב לחדד.
<בלה רוזנברג: אני רוצה לומר שמעיין, כמו שראיתם אותה – אני מאד גאה בה כי היא מאד התרגשה לקראת הוועדה – היא באמת דמות אמיצה מאד, הגיעה לבית הספר עם המון ברק בעיניים, המון מכוונות במטרה, עם המון רצון טוב ועם המון צורך להסתיר את מה שהיא מרגישה, כי היא מאד התרגשה והיא מאד חששה.
<בלה רוזנברג: מה שענין אותי במהלך ראיון העבודה זה ראיון עבודה נטו, התעלמתי לחלוטין מהמוגבלות, היא לא עניינה אותי.
<בלה רוזנברג: עניין אותי הצורך של בית הספר במורת שילוב נוספת ועניין אותי הברק שלה בעיניים.
<בלה רוזנברג: אתה דיברת על מחסור בכח ההוראה, במחוז דרום באמת יש מחסור עצום בכח הוראה ולא רק במגזר הערבי, אלא גם במגזר היהודי, יש היום מחסור עצום.
<בלה רוזנברג: אני חושבת שמורות כמו מעיין מהוות היום כח שיכול להיכנס ולהטמע במערכת החינוך בתנאי שהיא תהיה מותאמת ומונגשת, כי בית ספר רגבים, להבדיל אולי מביתי ספר עירוניים אחרים, הוא בית ספר מונגש ונוח להתנהלותה של מעיין ולא כל בית ספר הוא כך, לכן אם אנחנו מנגישים את בתי הספר עבור התלמידים, חשוב גם לקחת בחשבון שהם יונגשו עבור המורים, תודה רבה.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע אבא לילד שבגן שלו יש סייעת, עינב, ואני חייב לשמוע את הנציבות.
יעקב מרגי: לשמוע על הנגשת בתי ספר לתלמידים בקטע הזה של המורים והעזרים ששמענו, את הצרכים של המורה ואני רוצה לשמוע את משרד החינוך לסיכום, אז בבקשה.
<אורן רייך: לי קוראים אורן, יש לי שני ילדים שעברו אצל עינב וברית ואני רוצה להגיד משהו, בהבדל מהגילאים היותר מאוחרים, יש משוה מאד חזק שנכנס דרך הורידים בגילאים הצעירים.
<אורן רייך: הילדים פוגשים אנשים שונים בגיל צעיר ולומדים לקבל אותם בצורה טבעית לגמרי ושואלים אותם שאלות.
<אורן רייך: אני חושב שבגילאים המוקדמים יש בזה משהו שאין בו שאלה של אם הוא שונה וצריך לקבל אותו, אין סיסמאות גדולות, אלא זה פשוט נכנס דרך הורידים ובאופן כללי, שני גני סוד שהן נמצאות שם, אני חושב שהיום אי אפשר לראות את הגנים האלה - - -
יעקב מרגי: זו התחושה של כל ההורים?
<אורן רייך: של כל ההורים, אני יכול להגיד שזה לא היה פשוט בהתחלה כי זה דרש תשלומי הורים, להרבה הורים לא היה קל לשלם וניסינו לעשות משהו שלא כולם ישלמו אותו דבר.
<אורן רייך: לא היה הורה שבסוף לא ראה שגן - - -
יעקב מרגי: אזרק, איציק אזרק, יש לך משפט וחצי אם אתה יכול לעמוד בזה, בבקשה.
<יצחק אזרק: אני יושב ראש של אקי"ם אור יהודה-סביון, יש לי שתי בנות עם מוגבלות שכלית, אחת עם מוגבלות קשה יותר ואחת יותר קלה.
<יצחק אזרק: אני מדבר על זו שיש לה מוגבלות קלה, כשהיא הגיעה לגיל 20 היא עשתה שירות לאומי בבית ספר ושמו אותה שתהיה סייעת למורה ואחרי זה דיברתי עם העירייה שינסו לקלוט אותה למערכת, זה לקח קצת זמן והיא עוד היתה שנה בהתנדבות ואחרי שכבר קלטו אותה לחצי משרה אז קיבלתי טלפון, בינואר השנה, ממנהלת אגף חינוך – דרך אגב המורה מרוצה ממנה, מנהלת אגף החינוך מרוצה ממנה, כולם בעד.
יעקב מרגי: אתה לא הופתעת.
<יצחק אזרק: אני ממש לא הופתעתי כי אני מכיר את היכולות שלה.
<יצחק אזרק: אז אני מקבל טלפון ממנהלת אגף החינוך שאומרת לי – תשמע איציק, רוצים לפטר את מוריה, שאלתי אותה מה זאת אומרת?
<יצחק אזרק: אז היא אמרה שהגיע מנכ"ל חדש שהחליט שזה לא תקני ואחרי ויכוחים ומריבות צמצמו לה מ-25 שעות שבועיות ל-16 שעות.
<יצחק אזרק: זה ברמת המיקרו, ברמת המקרו אני רואה בזה סיפור הצלחה, אני מאד הופתעתי גם מהתגובות של המורה, מהתגובות של ההורים של הילדים בכיתה ואני חושב שצריך לעשות אפליה מתקנת לטובת כלל האוכלוסיות עם הצרכים המיוחדים.
<יצחק אזרק: בכל מכרז שלא יהיה, כל בן אדם נורמטיבי יש לו יתרון עליהם אז אני חושב שצריך להוסיף תקנים ולעשות אפליה מתקנת לטובתם.
<אמיתי שוחט: אני אגיד עוד שתי מילים על פערים ואני אתייחס לצד המשפטי - - -
יעקב מרגי: אין לנו הרבה זמן, תתמקד במה שהוצף בדיון הזה.
<אמיתי שוחט: אוקיי, נושא של מיפוי מורים עם מוגבלות בכל המערכת ולא רק מי שנכנס דרך התכנית, הנושא של הנגשה פיזית שיש עדיין פער כי אנחנו - - - תלמידים והנושא של סטודנטים עם מוגבלות שיש להם גם הסללה לחינוך מיוחד וגם קושי למצוא התמחות בגלל הנגישות ועורכת דין טובה רקנטי - - -
<טובה רקנטי: אני הולכת להיות קצת משביתת שמחות וסליחה.
<טובה רקנטי: זה יום חגיגי - - -
יעקב מרגי: את לא מאיימת עלינו.
<טובה רקנטי: זה יום ממש חגיגי והדיון הזה הוא מאד חגיגי ובאמת נשמעו פה סיפורים מחממי לב והפרויקט ראוי להערכה ולתמיכה ושרה, אסתי ושרית, כולן מאד מיינדד לעניין, אבל בין השורות עלתה פה הבעיה של התאמות למורים עם מוגבלות ואני מדברת גם על המורים מתוך הפרויקט הזה אבל גם על המורים שלא הגיעו מתוך הפרויקט הזה ורוב המורים עם המוגבלות הם מורים שעובדים בשטח, שהגיעו כמורים עם מוגבלות באופן עצמאי או שנהיו אנשים עם מוגבלות במהלך השנים והם זקוקים להתאמות.
<טובה רקנטי: לא סתם החוק, בפרק התעסוקה, חוק השוויון, מורה למעביד לתת התאמות לעובד עם מוגבלות כי זאת הדרך היחידה שלו לבצע את התפקיד שלו ולהשתלב במקום העבודה.
<טובה רקנטי: ובין השורות ובין הסיפורים שמענו מהזאר שהיא עדיין עובדת עם עזרים טכנולוגיים בהשאלה והיא מפחדת או נרתעת או נמנעת עדיין - - -
יעקב מרגי: אין לי זמן, אל תחזרי על מה שהיא סיפרה לנו.
<טובה רקנטי: לא לא לא - - -
יעקב מרגי: ספרי לי מה את הולכת לעשות, את המדינה, את משרד המשפטים, את הנציבות.
<טובה רקנטי: קודם כל, מי שצריך לעשות זה משרד החינוך - - -
יעקב מרגי: בסדר, את הנציבות, בתחום שלך מה את רוצה?
<טובה רקנטי: בתחום שלי?
<טובה רקנטי: אני רוצה שמשרד החינוך יקיים את החוק ואת התקשיר לצורך העניין ויאפשר מתן התאמות לכל מורה שצריך אותן, המורים לא צריכים להתבייש לבקש, הם לא צריכים להסתמך על חסדי מנהלים - - -
יעקב מרגי: את אומרת שהחוק מחייב אותם?
יעקב מרגי: למורים?
<טובה רקנטי: החוק מחייב לשאלתה של חברת הכנסת קורן, לא ביטוח לאומי צריך לממן את זה, אלא המעביד ולדברי חברתי פה – לא המנהל בבית הספר צריך לממן את זה ותודה לכל המנהלים הטובים שעושים את זה מעצמם.
<טובה רקנטי: מי שצריך לממן את זה, זה משרד החינוך.
יעקב מרגי: עכשיו משרד החינוך.
<אסתר פיירסטיין: אוקיי, אני אתייחס לכמה דברים שעלו פה.
<אסתר פיירסטיין: דבר ראשון - - -
יעקב מרגי: להתמקד, אין לנו הרבה זמן.
<אסתר פיירסטיין: לגבי הקליטה, מה שאמר קודם – ואיך הגיעו אלי?
<אסתר פיירסטיין: זה לא שאני הולכת ברחוב ופתאום מכירה פה ושם אנשים, יש לנו קשר עם ביטוח לאומי, יושבת פה ענבר שהיא מנהלת את התכנית מביטוח לאומי, היא מעבירה לי - - -
יעקב מרגי: שאלתי על משרד הרווחה ואף אחד לא ענה לי.
יעקב מרגי: ביטוח לאומי כאן?
<אסתר פיירסטיין: ביטוח לאומי כאן.
<קריאה: הגעתי באיחור.
<אסתר פיירסטיין: אני בקשר עם שני גורמים, אחד זה ביטוח לאומי ששולח אותם ללימודים ויוצר את כל הקשרים הרלוונטיים שם ואת הניסיון בהכשרה ודבר שני, אני בקשר מול כלל האוניברסיטאות והמכללות שעושים שם תעודת הוראה.
יעקב מרגי: ואם יפנה אליך באופן פרטני, לא דרך הביטוח הלאומי מורה או מורה.
<אסתר פיירסטיין: זה גם בסדר.
יעקב מרגי: גם בסדר.
<אסתר פיירסטיין: הטלפון שלי מפורסם בכל מקום אפשרי, אנשים מתקשרים בלי סוף.
<אסתר פיירסטיין: אני מבקשת, אם מישהו מתקשר אז אני שואלת אותו אם הגיע דרך הביטוח הלאומי, אם יש לו אישורים, אני לא מכירה.
יעקב מרגי: תראי, אנחנו מכירים את היוזמה שנים רבות, לפחות אני מכיר מתפקידיי הקודמים, שפנו אלי בזמנו ולא מדבר על 10 או 20 שנה, לקלוט למערכת עובדים עם מוגבלות.
יעקב מרגי: לכן שאלתי את הסוגיה הזאת של ביטוח לאומי, אז אני שמח לשמוע שזה בשילוב.
<אסתר פיירסטיין: בוודאי שבשיתוף, יש לנו פגישה גם להמשך, כדי לדבר על מודעות של מעסיקים, עם משרד הכלכלה, אנחנו מנסים, זה משהו שאנחנו בונים ולומדים כל הזמן כי אנחנו תהליכי בנייה.
<אסתר פיירסטיין: נכנסה עכשיו גב' שרית ארבל שהיא מנהלת תחום הרווחה שדואגת להתאמות וכן הלאה, יותר מזה אני יכולה להגיד, שבחצי שנה - - - שנכנסים ביטוח לאומי עדיין עוזר להם עם עזרים, למי שפונה ונותנים להם את מה שצריך ואחר כך אנחנו עוזרים.
<אסתר פיירסטיין: בוודאי, כל מי שפונה ואומר שצריך מנסים לעשות.
<אסתר פיירסטיין: מבחינת ההתאמה בשילוב, יש חשיבה איפה יהיה הכי נוח, למה פניתי לבלה?
<אסתר פיירסטיין: כי ידעתי איפה מעיין גרה והתקשרתי למפקחת של בתי הספר באזור ואמרתי לה – תחשבי יחד איתי, מי הכי טובה גם מבחינת יכולת הקליטה, ההכלה וגם מבחינת המקום כי אני כן צריכה להתחשב במקום שלא יהיה - - -
יעקב מרגי: רבותי, תם ולא נשלם, הוועדה מודה קודם כל לחברי הכנסת ראשי השדולה שמובילים את היום הנפלא הזה בכנסת.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל המורים והמנהלים שהגיעו לספר לנו על סיפור ההצלחה האישי שלהם, הוועדה מודה למשרד החינוך על הפרויקט הנפלא הזה של שילוב מורים בעלי מוגבלות במערכת, הוועדה התרשמה שאין די פרסום לכך וזו הסיבה שהמספרים הם קטנים ומספר המורים עומד על 37 בשנת הלימודים תשע"ז.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להמשיך ולהרחיב את הפרויקט ובמקביל לוודא שהמורים יקבלו את כל העזרים וההתאמות שדרושים להם לצורך מילוי תפקידם.
יעקב מרגי: כמו כן להשלים את ההנגשה של בתי הספר והועדה קוראת לוודא שהמורים האלה, לאחר שמצליחים – לא נעשה להם הנחות- והמנהלים מרוצים מהם, שיקלטו במערכת בשעות התקן של בית הספר.
יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח ישיבה שלישית היום, ישיבה של ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 6.12.2016, ו' בכסל"ו תשע"ז.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – יחסו השנוי במחלוקת של מנהל בית הספר "תיכונט" להימנון ולסמלי המדינה, של חבר הכנסת אורן אסף חזן ויחסו השנוי במחלוקת של מנהל בית הספר "תיכונט" להימנון ולסמלי המדינה של חבר כנסת מאיר כהן, כפי שנהוג בתחילה, אנחנו ניתן לחברי הכנסת המציעים להציג, זה במסגרת דיון מהיר שאושר בנשיאות הכנסת, בבקשה חבר הכנסת אורן חזן.
אורן אסף חזן: תראו, אין מה להוסיף יותר מידי במילים כשאנחנו שומעים שיש מי שבישראל של 2016, אוטוטו 17', לא מייחסים חשיבות כלל וכלל לסמלים שלנוף לזהות שלנו, למורשת, להיסטוריה, התרגלנו כבר שהיום, במציאות של היום, מי שמבזה את הסמלים הוא גיבור תרבות בעוד שמי שמשבח, מהלל אותם ועוטף אותם באהבה הוא פנאט קיצוני.
אורן אסף חזן: מבדיקה שנערכה לא מזמן, הסתבר שמרבית הישראלים לא יודעים בכלל את המילים של ההמנון שלנו.
אורן אסף חזן: מרבית הישראלים לא יודעים את המילים של התקווה, שלא לדבר על זה שלא יודעים בכלל מי כתב אותה, לא יודעים.
אורן אסף חזן: אני אומר לך, שגם אם תשאל בחדר הזה אני בטוח שיש מי שלא מכיר את איפה הוא כתב ולא את מה שהוא כתב, גם את זה אני יודע.
אורן אסף חזן: אני הסתובבתי פעם עם טלכרד, פעם היו טלכרדים, אתה זוכר טלפון טלכרד – עם כרטיסים, אני שומר עד היום את הטלכרד עם ההמנון, עם השם ואיפה נכתב.
אורן אסף חזן: בכל מקרה, הגענו לשפל ושיא חדש, היום אנחנו מבינים שהעובדה שאנשים לא יודעים זה לא, חלילה, בגלל שהם לא רוצים אלא כי אף אחד לא מלמד אותם ולא עוזר להם ובמציאות שבה הפרט בורח, בוחר לברוח, מהקשר שלו למדינה שבה הוא חי, לעיתים המדינה צריכה לעשות צעדים כדי להסביר לו איפה הוא נמצא.
אורן אסף חזן: אני קיבלתי בזעזוע רב את אותה הודעה אומללה, של מנהל תיכון, שאני מבין שהוא לא נמצא כאן היום וחבל, כי אנחנו לא רוצים לעשות לאיש שיימינג שלא בפניו, שהחליט שהתקווה זה שיר שמתאים למגרשי כדורגל, הוא לא מתאים למערכת החינוך הישראלית.
אורן אסף חזן: מנהל תיכון, שמקבל משכורת ממדינת ישראל, חי ואמור לפעול לפי ערכיה, אני חושב שהסיפור הזה הוא מזעזע.
אורן אסף חזן: העובדה שיש אדם שהוא חלק מהממסד במדינה ועושה הכל כדי להרחיק אותה מהזהות שלה עצמה מחד והעובדה שאנשים לא מכירים מאידך, גרמו לי להבין שצריך לקדם בחקיקה את עניין לימוד ההימנון, שירת ההימנון, לפחות אחת לשבוע בבתי הספר.
אורן אסף חזן: אנחנו נגיע לדבר הזה במהלך הדיון ואני אומר לכם שזה כואב לי וההתמודדות שלנו, ביננו, לתוך עצמנו, ביננו לבין האחים והאחיות שלנו, הופכת אט אט אכזרית, היא מכרסמת אותנו מבפנים ובדיוק על כך נאמר – '
אורן אסף חזן: מהרסיך ומחריבך' והסיפור הזה בער בי ואני שמח שיש חברים שלי כאן, שבחרו להצטרף, כי זה כואב להם לא פחות ולפעמים אפילו קצת יותר.
יעקב מרגי: תודה, חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה.
מאיר כהן: אדוני היושב ראש, אני לא הזדעזעתי מהדברים, לא בגלל זה רציתי את הדיון.
מאיר כהן: אני קראתי בעיון את המכתב שהוא שלח, מנהל בית הספר וחשוב מאד באמת שקולו ישמע כי, חס וחלילה, אין שום כוונה לשים אותו - - -
<קריאה: הוא לא הוזמן.
<יהודית גידלי: אני מבקשת לתקן, הוא הוזמן.
מאיר כהן: כשקוראים את המכתב שלו, חבריה, אז רואים שהוא בחר לפרש – אני קראתי גם את מכתבו בעיון – הוא בחר לפרש את ההזמנה כאי הזמנה, אבל זה לא משנה, הוא לא האישו.
<יהודית גידלי: בעקבות מכתבו הוא הוזמן שנית, אישית.
מאיר כהן: הוא לא האישו, אלא מה משרד החינוך – איזה כללים משרד החינוך כותב או משדר למנהלים שלו שהופכים להיות כללי יסוד.
מאיר כהן: זה נכון, אני מצדד אותו, הוא אומר שזה לא יכול להיות שההימנון הופך להיות נייר הלקמוס של החברה הישראלית ואם אתה לא שר את ההימנון אתה חשוד בשנאה.
יעקב מרגי: אנטי ציוני.
מאיר כהן: צודק מיליון אחוז.
מאיר כהן: ובכל זאת, יש פער גדול מאד בין היותי מנהל בית ספר – ואני מדבר מתוך נסיוני כמנהל בית ספר – שבו בתפקיד הזה, מעבר לפילוסופיה האישית שלי ולהשגות שלי או לדילמות שמתחוללות בראשי, אני גם מייצג מדינה ומייצג ציבור, אני מעולם לא ראיתי טקס רבין שלא הסתיים בשירת התקווה.
מאיר כהן: ובכל זאת, אני חלילה לא נמצא כאן ואני רוצה להדגיש את זה – אני חושב שרם הוא מנהל מצוין, שיש לו בית ספר למופת והוא איש למופת - - -
<קריאה: ערכי וציוני.
מאיר כהן: ערכי מאד, אני לי שום ספק, אבל אני דווקא כן חשבתי שהוא יבוא, היות וכשאתה קורא את מכתבו הוא מעלה כאן סוגיה שווה לדון כאן.
מאיר כהן: הוא מעלה כאן סוגיה והוא אומר – שירת ההימנון היא לא נייר לקמוס ואני חושב שיש דברים חוץ מלשיר את התקווה וסמלים וכו' שצריך להנחיל אותם לתלמידים, צודק מיליון אחוז.
מאיר כהן: אבל למה הדבר דומה?
מאיר כהן: למישהו שבא ואומר – אני קצת מנותק ממה שקורה במדינה, יש לי את הערכים שלי האוניברסליים – שחשוב שלכל מנהל בית ספר הם יהיו בתוך הארסנל שלו ואם אין לו אז שלא יהיה מנהל בית ספר, אבל יחד עם זה אני חושב שהוא שגה, לדעתי ואני רציתי להגיד לו את זה.
מאיר כהן: במקום שהוא יתכתב איתי, אז מישהו בשמו שלח לי איזה מכתב – הגם אתה בשוטים?
מאיר כהן: או משהו כזה.
מאיר כהן: לא הבנתי, כי זה דיון ראוי, זה דיון שמתנהל בתוך ארגוני המנהלים ואני יודע את זה, הייתי שם ולכן, זה דווקא - - -
דב חנין: הדיון הוא לגמרי לגיטימי, השאלה היא איך אנחנו מבנים אותו ואיך אנחנו ממתגים אותו.
דב חנין: אם מזמינים מנהלי בתי ספר לכל מיני אינסטנציות משפילות של בירורים על מה הם עושים ומה הם לא עושים, זה לא בדיוק מכבד את הדיון ולא מכבד - - -
יעקב מרגי: רגע, דב, רגע חברים.
מאיר כהן: אני לא עוד לא סיימתי את דברי, אני דווקא חושב - - - בין אם זה מוצא חן בעיננו או לא מוצא חן בעיננו, זכאי לעלות לישיבת ועדת חינוך את הסוגיה הזאת ולהגיד אני רוצה לקבל תשובות.