GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודה גליק: אני אתמול זכיתי לסיור על ידי מדריך חביב ויקר, מנהל ההדרכה ואירועים של בית עגנון, אסף אופק שישתף אותנו באהבתו האישית לעגנון, על פעילות בית עגנון המכוונת לקהל הרחב – כגון מרתון קריאה שנתי על יצירת עגנון, רק קוראים, לא מדברים על והמחזות של יצירת עגנון השמות את הדגש על הטקסט ומערבות שחקנים צעירים ובמיוחד על תחרות הכתיבה לנוער, שתכף נראה גם תוצאות שלו, בעקבות עגנון שתתקיים השנה בפעם החמישית.
יהודה גליק: אסף אופק בבקשה.
<אסף אופק: תודה רבה לך.
<אסף אופק: קודם כל אני אגיד שאני לא לתמיד חכם, לא למדתי בחדר, אני לא דתי ואני מאד מאד אוהב את עגנון.
<אסף אופק: הגעתי לעגנון ממקום אחר לגמרי, אפילו מהתיכון אני לא הכי זוכר את עגנון.
<אסף אופק: אני הגעתי לעגנון כשביקשו ממני להמחיז את עגנון בתור שחקן, רק מהשפה ומהרגע שבו התחלתי ללמוד את עגנון בעל פה, פתאום התחלתי להתאהב בדבר הזה.
<אסף אופק: ההתאהבות הזאת הלכה והתפתחה ואני חייב להגיד שזה אפילו מגיע – למקומות שבהם אני לא מכיר כל כך את המקורות היהודיים, מבחינתי המקורות היהודיים זה עגנון.
<אסף אופק: יש לעגנון ב'סיפור פשוט' קטע שצירל, אמא של הירשל שואלת אותו "מודה אתה שפשטידה זו טעימה" וחבר שלי דתי אמר לי שיש לו תפילה שקוראים לה 'מודה אני' ואמרתי אה, זו תפילה מעגנון.
<אסף אופק: אז אצלי זה בא הפוך.
יהודה גליק: אגב, התפילה 'מודה אני' אמנם מופיעה הסידור את היא כנראה מקורה במאה ה-16, ממש תפילה מאוחרת למרות שעומדים ואומרים אותה בשעה מוקדמת, כשקמים.
<אסף אופק: לגבי הדברים שנאמרו פה, אני חושב שיש לנו מחויבות אדירה לצאת מהחדר הזה ובאמת ליישם אותה, כי אני חווה את זה כדבר קריטי ואם ניתן לעגנון לדבר על מה מחויבות שלנו ליצירה שלנו או לדור הצעיר, אז גם מ'סיפור פשוט': "כשהגיעה בלומה לכלל חינוך היה אביה מושיבה על ידו וקורא עימה בספרים.
<אסף אופק: אומר היה חיים נאכט: 'יודע אני בתי שאיני מנחיל לך עושר ונכסים, אבל אני מלמדך לקרות בספרים, בזמן שעולמו של אדם חשוך בעדו, קורא בספר ורואה עולם אחר".
<אסף אופק: אין עוד הרבה מה להגיד, בשביל לייצר עולם אחר, כדי שלאנשים שחיים פה במדינה הזו יהיה עולם אחר ולא רק העולם המציאותי ויצליחו לדמיין מה אפשר לעשות בעולם הזה, צריך לקרות בספרים ועגנון הוא היוצר שהכי נותן את זה מבחינתי.
<אסף אופק: אני אגיד שהמחוייבת שלנו היא לא רק למה קוראים, אלא גם לאיך קוראים ובאמת כל מה שנאמר פה אני מוסיף, זה מה שבית עגנון עושה, להוציא את עגנון מהכיתות, להוציא אותו מהשיעורים הרגילים, להפוך אותו לחי, להפוך אותו לדברים שראינו פה ושעוד נראה, יש לנו באמת בבית עגנון תחרות כתיבה לנוער שבה הנוער לוקח את המילים שלו ומנסה דרך המילים שלו לדבר 'עגנונית', צריך לעשות עוד דברים כאלה ואני רוצה לדבר באמת על המעגל השני, שיושב פה ולהגיד, עגנון הוא שלכם, הוא לא רק של החוקרים והוא לא רק של תלמידים חכמים, הוא בעיקר שלכם וזה מה שאנחנו מנסים לעשות בבית עגנון.
<אסף אופק: אני גם שכשילדים קטנים באים לבית עגנון, היה לנו סיור עם ילדים בכיתה ד' והחלטנו, אני לא יודע למה לעשות להם את 'ספר המעשים', בסוף הפרשנויות שהיו להם ללמה קוראים לזה 'ספר המעשים' – הרי הגיבור לא עושה כלום – היו מעניינות מכל המחקרים שבעולם ואני חושב שיש לנו באמת מחויבות אדירה להמשיך את הדבר הזה ולתת לדור הצעיר תחושה שהדבר הזה הוא שלו.
<אסף אופק: תודה רבה.
יהודה גליק: תודה רבה ואני באמת חושב שהתודעה של הגנון היתה כמעט כמו שהוא כותב את פרקי התנ"ך הבאים, ספרי התנ"ך הבאים.
יהודה גליק: לאחרונה מישהו אמר לי – אתה מכיר את הפסוק "החיים שלנו תותים", איזה שהוא פסוק שחדר לעולמנו.
יהודה גליק: טוב, דיברנו על התלמידים, אני ממש לא אוהב שאומרים שהתלמידים הם דור העתיד – הם דור ההווה, אנחנו המבוגרים מסתכלים על המבוגרים ורואים בהם דור העתיד, אבל הם דור הווה ויש לנו פה את ביינא ביתווה ואת יסכה שאקי, שתי תלמידות.
יהודה גליק: ביינא ביתווה כפי שאתם שומעים בשמה היא תלמידה שכתבה סיפור אישי, על עליית משפחתה מאתיופיה, בעקבות 'מעשה העז' שלמדו בכיתתה.
יהודה גליק: ביינא בבקשה בואי תצטרפי ובניגוד למה שאמרתי – הם כן תלמידים חכמים.
יהודה גליק: בת כמה את?
<ביינא ביתווה: 18.5.
יהודה גליק: זה כבר גיל שאסור לשאול בת כמה את, אז אני מתנצל.
<ביינא ביתווה: קוראים לי ביינא, אני בת 18.5.
<ביינא ביתווה: נולדתי בכפר - - - וגרתי בכפר עד גיל 8.
<ביינא ביתווה: אני זוכרת שכל בוקר עזרתי לאמא שלי לשמור על הפרות שהיו לנו בכפר, היו ילדים שהלכו לבית ספר בכפר, בגיל 13 ואני כמו כל החברים בגילי עזרנו להורים במה שצריך.
<ביינא ביתווה: באותם ימים, אחרי ששכנעו את אמא שלי שנעלה לארץ ישראל, היינו צריכים ללכת לעיר גונדר.
<ביינא ביתווה: שם, בגונדר, חיכינו 8 שנים בשביל לעלות לארץ ישראל, לא ידענו שנצטרך לחכות כל כך הרבה ימים ושנים בעיר שאנחנו לא מכירים ורחוק מהכפר והבית שלנו.
<ביינא ביתווה: לא היה לנו בית וגם לא כסף, בכפר עבדנו את האדמה וככה הסתדרנו, בגונדר לא היתה להורים שלי עבודה.
<ביינא ביתווה: דוד שלי שלח לנו כסף, אבל זה לא מספיק כי היינו משפחה גדולה.
<ביינא ביתווה: אמא שלי הלכה כל בוקר לבית כנסת שבגונדר, שם היו קוראים את השמות של המשפחות שקיבלו אישור לעלות לארץ ישראל.
<ביינא ביתווה: כל יום אמא חיכתה שיקראו את השם שלנו עד שיום אחד קראו את השם שלנו, אמא חזרה הביתה והודיעה לנו בשמחה גדולה שהגיע התור שלנו לעלות - - - לנו מזל טוב, סוף סוף החלום שלנו התגשם.
<ביינא ביתווה: הלכנו לבית כנסת כדי לארגן ולעשות הכנות אחרונות לקראת העליה.
<ביינא ביתווה: קנינו קצת בגדים ואוכל שיהיה לנו ואז סוף סוף התגשם החלום ועלינו על המטוס שלקח אותנו לבסיס צבאי, שם חיכינו עוד כמה ימים ואז עלינו על המטוס שהביא אותנו לארץ ישראל.
<ביינא ביתווה: אני זוכרת שירדנו מהמטוס ופגשנו את הדודים והמשפחה שכבר הגיעו לארץ לפנינו.
<ביינא ביתווה: ההתרגשות היתה גדולה, הגענו למרכז קליטה בבית אלפא שנמצא ליד בית שאן, שם עזרו למשפחה שלי ללמוד ולהסתדר ולדבר קצת עברית.
<ביינא ביתווה: אני הגעתי לפניה ולאולפנה חודש אחרי שעלינו לארץ.
<ביינא ביתווה: מאז אני לומדת כאן באולפנה וגרה בפנימיה, השנה אני מסיימת כיתה י"ב והולכת בשנה הבאה לשירות לאומי.
<ביינא ביתווה: אני לא האמנתי שאני אצליח ללמוד עברית ובטח לא חלמתי להוציא תעודת בגרות.
<ביינא ביתווה: בזכות כל האהבה והעזרה של כולם, אני מסיימת השנה עם תעודת בגרות ואפילו מצליחה לעמוד מולכם ולספר את הסיפור שלי.
<ביינא ביתווה: כתבתי סיפור אישי על העליה של המשפחה שלי לארץ ישראל בעזרת הסיפור 'מעשה העז' של עגנון.
<ביינא ביתווה: גרתי בכפר עם סבתא שלי ועם ההורים שלי, סבתא גרה ליידנו ויום אחד התקשרו להורים שלי ואמרו להם שיעזרו לנו לעלות לארץ ישראל.
<ביינא ביתווה: כשאמא שלי שמעה את זה היא סיפרה לנו שהדודים שלנו נמצאים בארץ ישראל והם עזרו לנו להגיע לארץ ישראל ובינתיים אנחנו צריכים להגיע לעיר גונדר.
<ביינא ביתווה: אמא סיפרה לסבתא שלי שאנחנו מתכוננים לעזוב את הכפר כדי להתחיל במשא לארץ ישראל והזמינה את סבתא להצטרף אלינו.
<ביינא ביתווה: סבתא אמרה שהיא לא רוצה לעלות לארץ ישראל ולעזוב את הכפר, אמא שלי סיפרה לנו שמה שסבתא אמרה – היא אמרה שיהיה קשה לעזוב את סבתא ולעלות בלעדיה ואנחנו הסכמנו שלא נעזוב את הסבתא והחלטנו להישאר בכפר.
<ביינא ביתווה: כעבור שנתיים שוב התקשר הדוד שלי שכבר גר בארץ ישראל, הוא שאל את אמא אם כבר הגענו לעיר גונדר, אמא סיפרה לו שהחליטה לא לעזוב את אמא שלה ולא להשאיר אותה לבד בכפר.
<ביינא ביתווה: הדוד שלי ביקש שאמא תעביר את הטלפון לאחי הגדול, הדוד ביקש מאחי שישכנע את אמא להשאיר את סבתא שלנו בכפר והסביר לו כמה טוב בארץ ישראל וכמה חשוב שנבוא כולנו.
<ביינא ביתווה: אחי התחיל לשכנע את אמא שלי, הוא סיפר לאמא שלי על כל מיני דברים טובים שיש בארץ ישראל.
<ביינא ביתווה: כעבור שבועיים אמא השתכנעה והסבירה לנו שנעבור לגונדר בתנאי שסבתא לא תראה את - - - שלנו.
<ביינא ביתווה: אמא שלי התחילה לסדר את כל הדברים שהיו לנו בבית לקראת המעבר לגונדר, אחר כך התחילה לארגן מה שצריך לקחת למחסן רחוק לארץ ישראל.
<ביינא ביתווה: היה קשה לאמא שלי לעזוב הכל ולהשאיר בכפר את כל מה שהיה לנו ואת כל - - - שכבר היתה מוכנה.
<ביינא ביתווה: בסוף, הכל היה מוכן ונפרדנו גם מסבתא לשי בלי להגיד לה את האמת ועזבנו הכל ויצאנו לדרך בלילה.
<ביינא ביתווה: בבוקר, סבתא שלי ראתה שהבית שלנו ריק והיא התקשרה בבכי לאמא שלי ושאלה למה עזבנו אותה, אמא אמרה שנסענו רק לשבועיים ונחזור בקרוב.
<ביינא ביתווה: מאז, בכל פעם שאמא מתקשרת לסבתא, שתיהן בוכות ואמא מבטיחה לה שעוד נחזור.
<דפנה רסלר: אני רוצה להוסיף משהו בקשר ל - - -
יהודה גליק: בבקשה, מה שמך?
<דפנה רסלר: דפנה רסלר, אחת מהמורות באולפנה "להבה" במגמה ובעקבות לימודים בכתיבה יוצרת עסקנו במעשה העז, אני וחברתי שלא הגיעה היום, לא יכלה להגיע - - -
יהודה גליק: את נמצאת פה – את לא אמורה?
<דפנה רסלר: המנהלת של הפנימיה.
יהודה גליק: אוקיי, מה שמך?
<רחלי מולד: רחלי מולד.
יהודה גליק: רחלי מולד, כן.
<דפנה רסלר: רחלי מולד שעושה עבודה נאמנה שנים בפנימיה, זו שנה אחרונה שהפנימיה מסיימת וביינא היא אחת הנציגות בכיתה י"ב.
<דפנה רסלר: בשיעורי כתיבה יוצרת, עם מורה שלא נמצאת כאן גב' עדי שרון, למדו את 'מעשה העז'.
<דפנה רסלר: וכמובן שאנחנו רוצים את ההתכתבות עם היצירות, החיים והיצירות והרלוונטיות ומה לא נאמר כאן וביינא נידמה ואמרה יש לי סיפור שמחבר אותי למעשה העז, אני רוצה לספר אותו ולכתוב אותו ולראות שאותה משיכה באותו זנב במעשה העז מושכת אותי כרגע לכתוב ולספר על החיים שלי, עודדנו אותה ובית עגנון – תודה לאסף ולכל הנוגעים בנושא הזה – שהזמנתם אותנו והבאנו לכם כאן
<דפנה רסלר: את הנציגה שגם אנחנו היינו המומים מהכתיבה שלה ומהרצון ושמעתם.
<דפנה רסלר: סליחה, היא פחות מ-6 שנים בארץ.
יהודה גליק: תודה רבה, ישר כח.
יהודה גליק: בעזרת השם בהצלחה בהמשך הדרך.
<דפנה רסלר: היא יוצאת לשירות לאומי.
יהודה גליק: שירות לאומי.
יהודה גליק: יש לנו פה את יסכה שאקי?
יהודה גליק: נערה חרדית שזכתה בפרס ראשון, אמנם לא פרס נובל אבל זה פרס ראשון בתחרות כתיבה בעגנון.
יהודה גליק: יסכה, בבקשה.
<יסכה שאקי: אחרי כל הוואו שהיה כאן
<יסכה שאקי: אני אגיד לכם דברים אולי טיפה תפלים, אבל תאלצו לסבול אותי כאן.
יהודה גליק: זה משפט עגנוני.
<יסכה שאקי: אוקיי, אני רק ארוצה להבהיר שאני אמנם למדתי במוסדות חינוך חרדיים ספרדיים, אבל אני לא חרדית קלסית, ההורים שלי חינכו אותי – יש לי התרגשות כי זו הכנסת, אוקיי – ההורים שלי חינכו אותי כי הם בעלי תשובה והם חינכו אותנו בדרך טיפה מיוחדת, אנחנו חרדים ואנחנו ילדים של בעלי תשובה שהרבה חושבים שבעלי תשובה זה בעצם שלב בדרך להיות חרדים וההורים שלי טוענים – אני חושבת שהרבה אנשים חושבים את זה - שזו בעצם מהות בפני עצמה ובתור – אני בכלל לא באה לייצג כאן את הציבור החרדי ואני משתדלת לא לייצג אף אחד חוץ מאת עצמי.
<יסכה שאקי: דווקא מהחינוך הזה שקיבלתי בבית בתור בת של בעלי תשובה זה מאפשר לי לעבור בין העולמות, בין המגזרים, להכיר הר בה סגנונות ודווקא מהמקום הזה אני רואה שבכל המקומות יש בעצם נוער שהוא מחפש, מחפש תוכן איכותי, הוא מחפש כיוון אז אני לא מוכנה שאנשים יגידו – אני לא חושדת באף אחד חלילה שהוא אומר דבר כזה, שהנוער והדור הצעיר הוא בעצם רדוד והוא לא מחפש תוכן.
<יסכה שאקי: כי הוא כן, פשוט כמו שמדברים כאן ואני יושבת כאן וממש מתפעלת איך כולם מנסים רק להנגיש ולעשות את זה ידידותי למשתמש וכו', אבל באמת, אני חושבת שעגנון בעצם, הוא עצמו הדמות שלו והסיפורים שלו, הם בעצם יכולים להכיל את כולם, בכל המגזרים זה נמצא, נוער מכל המגזרים ואני חושבת שעגנון יכול להכיל את כולם ולתת לכולם את החוויה הזאת, את חווית הסיפור כי לא תמיד זה עובר, נגיד אני בבית ספר אני לומדת את ש"י עגנון וספרות בכללי, באופן נורא – לנתח טקסט וזה מוציא כאילו מהסיפור את החוויה.
<יסכה שאקי: אני חושבת שגם צריך להביא סופרים וסיפורים שיכולים להעביר חוויה וגם את הצורה שמעבירים את זה, כי בעצם האלטרנטיבה של כל המגזרים זה האינטרנט, על הדברים הטובים שבו, אבל גם התוכן הפחות טוב שבו.
יהודה גליק: תודה רבה יסכה, לא הבנו על מה התנצלת בהתחלה, מה שדיברת באמת מרשים מאד.
יהודה גליק: לפני שנעבור למסקנות אולי באמת נשארו לנו שתי דקות, אם את רוצה מיכל שיראל, חוקרת עגנון – רצית להוסיף לנו?
<מיכל שיראל: כן, אני רוצה פשוט לספר ולהתייחס לדברים של לאה רוזנברג שאמרה בהתחלה איך מקרבים קהלים חדשים וצעירים ליצירת עגנון ואריאל הירשפלד דיבר על זה שכל החבורה צריכה לקרוא את עגנון, אז אני רוצה לספר שדבר ראשון בבית עגנון עצמו, בכל יום ראשון בשעה עשר, כבר שנה שלישית, נפגשת חבורה שלומדת עגנון מתוך עגנון וקוראים יצירה אחר יצירה וכבר ב-1911 יזמתי את עוגן הקתדרה ללימודי עגנון - - -
יהודה גליק: 1911?
יהודה גליק: את נראית ממש צעירה בשביל זה.
<מיכל שיראל: 2011 תודה.
<מיכל שיראל: 1911 היה –'והיה עקוב למישור' יכול להיות שאני מתחברת עם הסיפור הזה.
<מיכל שיראל: בכל מקרה, אז יזמתי את עוגן הקתדרה ללימודי עגנון שיוזמת מעגלי עגנון ברחבי הארץ והמעגלים האלה הולכים ומתרחבים, של אנשים שנפגשים לקרוא עגנון, פשוט שבוע – חלק כל שבוע, חלק כל שבועיים, חלק כל שלושה שבועות, לדוג הדוברת שהייתה כאן היא מקדומים ושם בקדומים אחת לשבועיים גם כבר שנה שלישית אנחנו מקיימים את זה והדבר המרתק בעגנון, שמקדומים אני יכולה ישר ללכת לקיבוץ מעברות וללמד שם בעמק חפר ושמה מתכנסים אנשי עמק חפר ומיד משמה לקפוץ לגן שמואל וכפר סבא ושם אני פוגשת את האנשים, המבוגרים, שאולי – מאתמול בלילה למדתי מושג חדש שאני יכולה לקרוא להם קבוצות שיקום – אנשים שבאים לשקם את הזכרון שלהם ואת החוויה שלהם מהלימוד בעבר של בית הספר התיכון.
<מיכל שיראל: שהיא חוויה מאד מאד לא פשוטה ומה שאני רוצה רק לומר כאן, שמה שאני לומדת מכל מעגלי עגנון האלה שמתקיימים במקומות רבים – א' שיש צימאון מאד מאד גדול ליצירת עגנון.
<מיכל שיראל: דרך הצימאון הזה מתברר לנו שאנשים באמת רוצים דרך עגנון, הם נהנים מאד כי דרך עגנון הם לומדים תנך, דרך עגנון אנחנו לומדים תלמוד, לראשונה אנשים לומדים תלמוד בזכות עגנון.
<מיכל שיראל: דרך עגנון אנחנו לומדים גורדון וברנר ויוצרים אחרים כי עגנון מתכתב איתם, מנהל איתם שיח דרך היצירות שלהם והרב קוק, אני חושבת שעגנון הוא עולם ומלואו ויש כאן נציגים של משרד התרבות, ומה שרציתי להגיד פה זה שצריך להחזיר את עגנון לשיח התרבות הישראלית, צריך לשים אותו במרכז השיח הישראלי ולא רק במרכז החינוך צריך להתקיים.
יהודה גליק: כן, הבימה העלו את 'סיפור פשוט' ובהחלט - - -, תודה רבה מיכל, אני ממש מתנצל, תודה רבה.
יהודה גליק: התחלנו את השיח כשכולם פה דיברו על פסימיות ועקובים והפכנו אותם למישורים, אז תודה רבה גם לפסוק הזה שהוא לא מעגנון, אסף אתה מוזמן למצוא את מקורו בספר ישעיהו.
יהודה גליק: לקראת הסוף אני באמת, שוב, רוצה להודות לכולכם שהזדמנתם והחלטתם להעניק לעגנון פרס נובל כדי שתהיה לי ההזדמנות לבוא ולעמוד בראש ועדה, זה באמת היה יפה מצדכם וכולכם התכנסתם כאן לכבוד העניין הזה.
יהודה גליק: לסיום אני מקווה שכולכם מסכימים עם אותן מסקנות שהתנסחו לנו ביחד, הוועדה קוראת למשרד החינוך למצוא דרכים להגעת תלמידים לפעילויות וסיורים בבית עגנון, מרחבי הארץ, כולל מאזור הפריפריה כולל מבית עגנון ללכת לפריפריה.
יהודה גליק: הוועדה קוראת להכניס לתכנית הלימודים את יצירותיו של עגנון החל מבית הספר היסודי.
יהודה גליק: כן, תראו, אם תלמדו תהילה בכיתה ח' יצאו לכם כל מיני פרופסורים.
יהודה גליק: הוועדה ממליצה לשימוש באמצעי לימוד והמחשה מגוונים לצורך הנחלת יצירותיו של עגנון במערכת החינוך.
יהודה גליק: הוועדה קוראת למשרד החינוך לתקצב השתלמויות מורים קבועות בנושא עגנון ויצירתו בבית עגנון ו/או בליווי בית עגנון.
יהודה גליק: הוועדה קוראת - - - לשלב את סיורי בית עגנון בתכנית הסיורים שלה לתלמידים.
יהודה גליק: הוועדה קוראת למל"ג לתת מלגות מחקר בלימודים גבוהים באקדמיה לחוקרים ולמורים כדי לבצע מחקר על עגנון ואני שוב מודה לכל האורחים, מודה למנהלת הוועדה הגב' יהודית גידלי ואני מודה לבית עגנון ולמשרד החינוך ולכל מי שהגיע ולבית שוקן שאנחנו ממש מודים לכם שהבאתם לנו את עגנון.
יעקב מרגי: רבותי, בוקר טוב לכולם.
יעקב מרגי: הנושא – אפליה לרעה של סופרי הילדים והנוער, של חבר הכנסת יהודה גליק.
יעקב מרגי: ידידי יהודה גליק, תציג.
יעקב מרגי: על מה נזעקת והצלחת להביא את הנשיאות לאשר לך דיון כזה חשוב בוועדת החינוך.
יהודה גליק: בוקר טוב אדוני.
יהודה גליק: ראשת אני רוצה לומר לך שתדע שאמבולנס שולחים גם לבן אדם אחד.
יהודה גליק: אז ענייני תרבותך, אפילו אם יש פה שישה יהודים, ויש פה לדעתי עשרה יהודים, ואם נצליח לפתור את הבעיה הזאת, תאמין לי, דיון הרבה יותר יעיל.
יהודה גליק: לפעמים ככל שיש פחות אנשים הדיון הוא יותר יעיל.
יהודה גליק: תראה אדוני, אנחנו יודעים שאנחנו מתחרים בעידן שלנו בתחרות כמעט בלתי הוגנת מול אינטרנט, ווטסאפ, פייסבוק וכל מיני דברים ויש לנו אינטרס מאד מאד חשוב שהילדים שלנו, כבר מגיל צעיר, יפתחו הרגלי קריאה וימלאו את העולם התרבותי שלהם, כמעט כמו שאנחנו גדלנו.
יהודה גליק: ועד היום הזה נדמה לי שכל אחד יכול לצטט לעצמו – אם זה את דירה להשכיר של לאה גולדברג או אם כל מיני, מיץ פטל או דברים אחרים שגדלנו עליהם, שהם נכסי צאן ברזל של החיים שלנו.
יהודה גליק: אני זוכר בבית ספר, כשהיו מזמינים סופר או סופרת שהיו מגיעים לבית הספר – דבורה עומר זה היה יום חג.
יהודה גליק: לצערי, הדבר הזה הולך ונשחק ואני מעלה על נס את נושא סופרי הילדים והנוער.
יהודה גליק: אני אסביר מה בדיוק הכוונה.
יהודה גליק: משרד התרבות נותן מדי שנה תמלוגים לסופרים בהתאם למעקב אחרי מה שקורה בהשאלות בספריות.
יהודה גליק: לדבר הזה יש כמה וכמה בעיות.
יהודה גליק: דבר ראשון, ואגב, התמלוגים האלה הם פת הלחם של אותם סופרים.
יהודה גליק: בלי זה הסופרים גמורים.
יהודה גליק: דבר ראשון, כבר מראש סופרי הילדים והנוער מקבלים פחות.
יהודה גליק: חצי.
יהודה גליק: חצי מהסכום הולך לסופרי הילדים והנוער.
יהודה גליק: אתה יודע, כשאדם מחזיק יצירה, זאת יצירה ואין שום הבדל מה קהל היעד.
יהודה גליק: השאלה מה היא איכות היצירה.
יהודה גליק: נדמה לי שהארי פוטר הוא רב מכר ובישראל יש ספרים שהם לא פחות חשובים מזה.
יהודה גליק: יתרה מזאת - - -
יעקב מרגי: הארי פוטר הוא למבוגרים או לילדים?
יהודה גליק: הארי פוטר נחשב לילדים.
יעקב מרגי: - - - למבוגרים.
יהודה גליק: יפה מאד.
יהודה גליק: זאת בדיוק הטענה.
יהודה גליק: אבל בוא, קודם כל אתה יודע אדוני יושב הראש, שנתיים התמלוגים האלה בכלל לא שולמו.
יהודה גליק: משרד התרבות שנתיים בכלל לא שילם את התמלוגים האלה.
יהודה גליק: זאת אומרת סופרים שאין להם שום כוח, הם לא יכולים לעשות הפגנה או שביתה, מה, אנחנו לא נכתוב ספר?
יהודה גליק: תודה רבה, לכו הביתה.
יהודה גליק: אין להם כוח, שנתיים לא קיבלו את פת הלחם שלהם.
יהודה גליק: כי כל הנושא של התשלום הזה קיים באיזה שהוא טוב לב לכאורה של משרד התרבות.
יהודה גליק: הוא לא קיים בחקיקה, הוא לא קיים בכלום.
יהודה גליק: יתרה מזאת, בעבר אקו"ם היה משלם עבור הקראת קטעים של ספרות, זאת אומרת של ספרים.
יהודה גליק: לא קיים.
יהודה גליק: אין שום תקציב לאקו"ם לדבר הזה.
יהודה גליק: יתרה מזאת, היו פרסים.
יהודה גליק: היה פרס זאב לנוער וילדים, איננו.
יהודה גליק: פרס ספיר, שהוא ניתן, סופרינו לילדים לא קיימים בתוכו.
יהודה גליק: משרד ראש הממשלה נותן מדי שנה 14 פרסים – אני לא יודע אם משרד התרבות או משרד ראש הממשלה – 14 פרסים לסופרים, פרסי יצירה, כדי לאפשר להם להתפנות, לכתוב את הספר.
יהודה גליק: ספרי ילדים ונוער לא כלולים ב-14 הפרסים האלה.
יהודה גליק: וכל סופר כזה מקבל 65,000 שקלים.
יהודה גליק: סופרי הילדים והנוער לא מקבלים כלום.
יהודה גליק: יש פרס אחד, שהוא יחסית חדש, לסופרי ילדים ונוער, פרס דבורה עומר, שהוא 100,000 שקלים, שמתחלק ל-5.
יהודה גליק: כלומר – חמישה סופרים מתחלקים ב-100,000 שקלים, זה בערך כ-25,000 שקלים לאדם, כאשר לפרסי מבוגרים יש לנו 14 סופרים שמקבלים 65,000 שקלים כל אחד.
יהודה גליק: הדבר הנוסף – וזה הדבר האחרון – יכול להיות שהסופרים אולי יציגו מנקודת מבטם, כדי שתשמעו שזה לא סתם.
יהודה גליק: זו זעקה מן הלב.
יהודה גליק: זו פת הלחם שלהם.
יהודה גליק: איך אנחנו בוחנים כמה השאלות יש?
יהודה גליק: אז משרד התרבות מקיים מדגם, לא יודע, הוא טוען של 25, מסתבר שזה 19 ספריות, אף אחד לא יודע איזה ספריות.
יהודה גליק: זה כאילו איזה סוד שצריך לנסות לחפש מי זה הספריות האלה.
יהודה גליק: אבל היום, בעידן מחשב, למה צריך מדגם?
יהודה גליק: הכל ממוחשב.
יהודה גליק: למה אי אפשר לבדוק מספר השאלות של הסופרים?
יהודה גליק: כלומר, אם בוחנים מדגם, נגיד שהמדגם כולו בתל אביב, אז אם יש סופר שאת כל הספרים שלו קוראים אותם באופקים, בבאר שבע, קריית שמונה וחצור, אף אחד לא יידע על זה.
יהודה גליק: אני לא יודע איך בוחרים את המדגם הזה.
יעקב מרגי: בוא נשמע את הצדדים.
יהודה גליק: אלה הן הטענות, נדמה לי, פחות או יותר שסיכמתי מה שאני הבנתי, מתוך זעקת הלב ששמעתי מהסופרות.
יהודה גליק: יש פה שלוש סופרות, אבל שמעתי את הדברים האלה מכמה וכמה סופרים, שחלקם לא יושבי ראש ועדה בכנסת והם לא יכולים להגיע בתשע בבוקר, אבל הם סומכים על יושב ראש הוועדה, הנפלא והחרוץ, שיעשה עבורם את העבודה.
יעקב מרגי: אני יודע שיום עבודה בארץ מתחיל בשמונה.
יהודה גליק: בזמננו הוא היה מתחיל בשש בבוקר.
יעקב מרגי: אני יודע שבאמריקה זה לפי אחרי שהגעת מחדר כושר ואחרי הבייגל, אבל פה אנחנו - - -
<קריאה: אחרי התפילה.
יעקב מרגי: עזוב, לא נגעתי בזה, שלא חס ושלום יחשדו בנו.
יהודה גליק: הטבילה והתפילה.
יעקב מרגי: נשמע את הצעקה מהסופרות.
<ליאת רוטנר: שלום, אני אפתח.
<ליאת רוטנר: כן, כן.
<ליאת רוטנר: קוראים לי ליאת רוטנר, אני סופרת כבר כמה וכמה שנים.
<ליאת רוטנר: יש לי כמה רבי מכר, לא שזה עזר לי כל כך להשיג רכב.
<ליאת רוטנר: הגעתי היום מחמש בבוקר באוטובוסים מתל אביב.
<ליאת רוטנר: מצבי הכלכלי די זהה למצבה של סטודנטית.
יעקב מרגי: כמה שנים את סופרת?
יעקב מרגי: רגע, זה משך את אוזני.
<ליאת רוטנר: 20 שנה.
<ליאת רוטנר: מגיל 17 התחלתי לכתוב ספרים.
יעקב מרגי: תיקחי מחמאה, לא משנה.
<ליאת רוטנר: תודה רבה.
<ליאת רוטנר: הספרים שלי מאד מצליחים.
<ליאת רוטנר: לא תגידו שאני מישהי שכותבת ספרים שלא הרבה קוראים אותם.
<ליאת רוטנר: הרבה מאד קוראים.
<ליאת רוטנר: אני מוזמנת להמון הרצאות ומפגשים בבתי ספר.
<ליאת רוטנר: בני נוער פשוט כמהים לספרים האלה.
<ליאת רוטנר: סוף סוף יש להם מה לקרוא.
<ליאת רוטנר: עשרות, מאות כתובים לי שמדברים דרך העיניים שלהם, סוף סוף הם מתרחקים קצת מהמסך ופשוט בכמויות שקשה לי להסביר למבוגרים ולאנשים שחושבים שהנוער כל היום במסכים, כמה הם קוראים ספרים.
<ליאת רוטנר: עכשיו מה העניין?
<ליאת רוטנר: העניין הוא שאני לא מסוגלת להתפרנס אפילו לא הכנסה מזערית, זאת אומרת מינימום משכורת, שלא לדבר אולי חצי משרה, מהספרים שלי.
<ליאת רוטנר: אני מוציאה בערך ספר כזה או שניים כאלה בשנה.
<ליאת רוטנר: אני יושבת על ספר וכותבת אותו בערך כמו שאתם עובדים במשרד.
<ליאת רוטנר: הספר הזה נחשב ספר ילדים.
<ליאת רוטנר: מה זאת אומרת?
<ליאת רוטנר: בארץ אין לנו קטגוריה לספרי נוער.
<ליאת רוטנר: אני כותבת ספרי נוער.
<ליאת רוטנר: ספרים כאלה אני כותב, אתם רואים?
<ליאת רוטנר: זה בערך 600 עמודים.
<ליאת רוטנר: זה 140,000 מילים.
יעקב מרגי: על 600 עמודים, כמה עמודים נזרקו?
<ליאת רוטנר: וזה נחשב ספר ילדים.
<ליאת רוטנר: זאת אומרת ברשימת רבי המכר בעיתון יש ספרי מבוגרים, יש ספרי איור ויש ספרי ילדים.
<ליאת רוטנר: בספרי הילדים כמעט תמיד מופיעים ספרי ילדים לגיל הרך.
<ליאת רוטנר: אין קטגוריה שנקראת ספרי נוער בישראל.
<ליאת רוטנר: שאת חצי התמלוגים האלה, שמקבלים סופרי ילדים, שזה לכשעצמו לא פייר כמובן - - -
יעקב מרגי: התמלוגים הם רק על הספריות?
<ליאת רוטנר: התמלוגים הם על ספרי ילדים לגיל הרך, שמקבלים חצי מסופרי מבוגרים.
יעקב מרגי: רגע, אבל בעבור מה התמלוגים?
יהודה גליק: השאלה מהספריות
<ליאת רוטנר: השאלה מהספריות.
יעקב מרגי: רק על השאלה מהספריות?
<ליאת רוטנר: אני מדברת על השאלה מספריות, לא על מכירות.
<ליאת רוטנר: אני מדברת על השאלה מספריות – זו פת הלחם שלי.
<ליאת רוטנר: על מכירות אני כמעט לא רואה כסף, כי נוער משאיל, הוא לא קונה.
<ליאת רוטנר: נוער משאיל.
<ליאת רוטנר: מההשאלות האלה אני מקבלת את הכסף.
<ליאת רוטנר: ברגע שהחליטו - אה, את סופרת ילדים, אז את תקבלי חצי - אני לא יכולה אפילו לקנות אוכל בסופר מרקט.
יעקב מרגי: מי מחליט שהיצירה שלך עכשיו היא לנוער, לילדים, או למבוגרים?
<ליאת רוטנר: הם רואים שזה לא מבוגרים, זה ילדים, אז הם מחליטים זהו, זה לילדים.
<ליאת רוטנר: אפילו שזה לנוער.
<ליאת רוטנר: מבוגרים קוראים את הספר הזה, אבל אין קטגוריה נוער בארץ.
<ליאת רוטנר: אני צריכה שתהיה קטגוריה נוער בארץ, או שיחליטו לצרף את הנוער למבוגרים.
<ליאת רוטנר: כי אני לא יכולה לעבוד על ספרים כאלה, שגם מבוגרים קוראים אותם, ולקבל גרושים.
<ליאת רוטנר: אז זה אחד מ - - -
יעקב מרגי: לו יצויר שזה היה מוגדר כמבוגרים, מהתמלוגים כן יכולת לחיות?
<ליאת רוטנר: אם התמלוגים היו כפול כמעט ממה שאני מקבלת עכשיו, אז זה כבר היה עוזר לי מאד משמעותית מבחינת הפרנסה, בנוסף לכל הדברים שיהודה הזכיר לגבי הפרסים וכו'.
<ליאת רוטנר: אבל התמלוגים - - -
יעקב מרגי: נשמע על זה אחר כך.
<ליאת רוטנר: אבל התמלוגים, העניין הזה - שזה חצי לילדים וכפול למבוגרים - זה מאד פוגע בי, כי הספר הזה לא יכול להיחשב ספר ילדים.
יעקב מרגי: אנחנו מדברים על היפוך הפירמידה ומחזקים את הפירמידה איך שהיא יושבת.
<ליאת רוטנר: לא, להוסיף קטגוריה – נוער.
יעקב מרגי: נמשיך לשמוע.
יהודה גליק: בבקשה, יש פה עוד שתי סופרות.
<מיריק שניר: שמי מיריק שניר ואני סופרת כבר כמעט 40 שנה.
<מיריק שניר: אמא לתשעה ילדים, עוסקת בחינוך המון שנים.
<מיריק שניר: ספרים קרוב ל-100.
<מיריק שניר: יש ארצות בהן סופרי ילדים, כמו אומנים אחרים, פשוט המדינה תומכת בהם.
<מיריק שניר: זה בכלל אפילו לא מתחיל להיות פה הדיון.
<מיריק שניר: אנחנו רק מבקשים את הפירורים שקיבלנו, שלא ייקחו מאיתנו.
<מיריק שניר: כיוון שאני סופרת וכוחי בכתיבה, אני רוצה לקרוא לכם דף שהכנתי.
<מיריק שניר: אז אני מבקשת לכבד את זה, כי אני מנסה להסביר מדוע יצירה היא יצירה היא יצירה.
<מיריק שניר: בסדר?
יעקב מרגי: רק תכיני אותנו מנטאלית, זה ארוך או קצר?
<מיריק שניר: לא, לא, זה כמה דקות.
יעקב מרגי: כמה דקות זה ארוך בכנסת.
<מיריק שניר: זה לא יהיה יותר ממה שאפשרתם לליאת.
<מיריק שניר: זה רק יהיה בקריאה.
יעקב מרגי: חשבתי לגליק.
יעקב מרגי: נבהלתי.
<מיריק שניר: זה לא ספר כזה.
<מיריק שניר: סופר הוא סופר הוא סופר.
<מיריק שניר: סופר ילדים אינו חצי סופר או סופר מתוסכל שלא הצליח לכתוב לגדולים.
<מיריק שניר: סופר ילדים הוא סופר שזוכה לכך, שהיצירה הספרותית שכתב תהיה הראשונה שחווה וקולט ילד שמגיע לעולם.
<מיריק שניר: סופר ילדים הוא סופר שבוחר להיות במקום, בו ספר המכיל ספרות, אומנות, שירה, מוצג לראשונה לילד המגלה בהשתאות את העולם.
<מיריק שניר: סופר ילדים משתוקק ללוות ולעורר את חדוות הקריאה אצל ילד שאך רכש את מיומנות הקריאה ולנטוע בו את ההרגשה שדילמות חייו מקבלות ביטוי בספר; שספרים הם מלווים נאמנים ותומכים ופותחים עולמות עבורו.
<מיריק שניר: סופר נוער מלווה את הנער והנערה בתקופה מטלטלת מאד בחייהם, בתהליך גורלי, של עיצוב האישיות מנער לאדם בוגר.
<מיריק שניר: סופר הילדים בוחר להיות במקום בו אנשים נהיים להורים ואחר כך לסבים, כדי להזכיר להם את ילדותם ולקרב לבבות בינם ובין ביניהם ובנותיהם, נכדיהם ונכדותיהם.
<מיריק שניר: התכוונתי שהורים וילדים, סבים וילדים קוראים את זה יחד.
<מיריק שניר: ספר הוא ספר הוא ספר.
<מיריק שניר: לא משנה לאיזה גיל הוא נכתב וכמה מילים הוא מחזיק.
<מיריק שניר: מעט המחזיק את המרובה.
<מיריק שניר: חברה נאורה אמורה לקיים ולעודד מציאות בה ספרים יהיו חלק מעולמו של האדם, בכל שלבי חייו.
<מיריק שניר: ברור שפעוט רך לא יקרא ספר עם 200 עמודים.
<מיריק שניר: הכתיבה של ספר בעל ערך ומתאים עבור ילד רך, היא משימה מאתגרת מאד.
<מיריק שניר: ילדים רכים שונים לחלוטין מאנשים בוגרים בהבנת העולם, ברמה השפתית, בצרכים שהספרות ממלאת עבורם.
<מיריק שניר: שאלו את הסופר גורקי – איך צריך לכתוב לילדים והוא השיב – כמו למבוגרים, רק יותר טוב.
<מיריק שניר: ספרות ילדים היא שם מטעה, כי זו הספרות היחידה שנקראת בו זמנית על ידי ילדים ומבוגרים יחד.
<מיריק שניר: הילד שעדיין לא יודע לקרוא זקוק למבוגר שיקריא לו.