GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: כמו שאני צועק בביטחון, דבר.
<רחמים גאשה: רחמים גאשה, מקרית גת.
<רחמים גאשה: למדתי חינוך גופני, סיימתי ב- 2003 בגבעת וושינגטון.
<רחמים גאשה: היו שנים שאני לא רציתי לעבוד בהוראה בגלל השכר, אבל אחר כך התחרטתי וחזרתי ללמד.
יעקב מרגי: יש רפורמות.
<רחמים גאשה: כל פעם שלחו אותי למלא מקום, שלוש שעות שם, שעתיים פה, ולא יכלתי להמשיך עם זה כי זה לא משרה והייתי צריך מקום עבודה אחר, לא בית ספר, במקום אחר אני צריך להשלים.
יעקב מרגי: אתה יודע, בבורסה, לפעמים כשאתה מחליט ללכת על מניה מסוימת, גם העיתוי הוא נכון.
יעקב מרגי: כשהיה ערך נמוך, לא רצית להיות מורה, כשרצית להיות מורה כולם רוצים להיות מורים.
יעקב מרגי: ככה זה, היצע וביקוש.
<רחמים גאשה: אבל ברוך ה' אני מסתדר, לא באתי כמסכן לפה,באתי כדי להציג את העובדה - - -
יעקב מרגי: לא ברור, אבל תציג - - -
<רחמים גאשה: יש הרבה מורים, זה לא רק אני, יש הרבה מורים שחששו לבוא לפה - - -
יעקב מרגי: אתה הרגשת בזה שאתה כבן לעדה האתיופית, סליחה אבל אני ישיר, יש לך איזושהי הקלה או הטבה?
יעקב מרגי: או יש את המגמה הזו של שילוב מורים יוצאי אתיופיה - - -
<רחמים גאשה: יש לי הרעה, לא הטבה.
יעקב מרגי: הרעה?
<רחמים גאשה: כן.
<רחמים גאשה: החינוך הוא במשרד החינוך ומשרד החינוך צריך לשלב.
<רחמים גאשה: שמעתי שמשרד החינוך מנסה לשלב, אבל בשטח אין שום שילוב.
<רחמים גאשה: אם לא מעסיקים את המורים, אז איזה שילוב זה?
<רחמים גאשה: אני עובד כרכז האתלטיקה ברשות הספורט בחצי משרה.
יעקב מרגי: אוקיי, אני חושב שהדברים שלך מדברים בעד עצמם, תודה.
חיים ילין: חסר לי פה איזה גורם בפאזל הזה.
חיים ילין: אני שומע את משרד החינוך, משרד ראש הממשלה, משרד הקליטה או נציגים של משרדים.
חיים ילין: ובעצם, בסוף, מי שמבצע זה השלטון המקומי.
חיים ילין: רגע, שניה, תן לי.
חיים ילין: השלטון המקומי זה אותו מקום שאתם נתתם כדוגמה אפילו.
חיים ילין: שמעתי - - -
חיים ילין: כן, אבל הוא הלך.
חיים ילין: שמעתי שאין מנוס, אני לא מדבר על חקיקה, מתוך ניסיון כראש רשות לשעבר, החלטות ממשלה, בגלל זה גם שאלתי אותך, החלטות ממשלה מיושמות בסופו של דבר על ידי השלטון המקומי.
חיים ילין: יש דברים שהם תשתיתיים, זאת אומרת, ראש רשות, הוא לא יבוא להכשיר מורים, זה שייך למשרד החינוך, זה תשתיות לטווח ארוך, זה לא תחליף לראש רשות, אבל חלק מהשילוב, חלק מהתפיסה, חלק מהאמירה של רשות היא בשלטון המקומי, זה לא אצל האנשים שדיברו פה.
חיים ילין: לכן, לפעמים אני שומע את השיח ואומר שהשיח הזה לא מוביל לשום דבר, לכלום.
חיים ילין: אפשר לבוא בטענות, אפשר לחבק, אפשר לפרגן, אפשר, כל מה שאתם רוצים.
חיים ילין: בסוף, מה אנחנו עושים?
חיים ילין: לכן יש מקומות, ואני אומר את זה בגלוי, שאם אחוז העדה גבוה, אז צריך תכנית מסוימת באותה עיר.
חיים ילין: ואם במקומות אחרים, שהאחוזים יותר נמוכים, צריך משהו אחר.
חיים ילין: יהיה הרבה יותר קל לשלב איפה שהאחוזים הם קטנים לעומת אחוזים גדולים, פיזית, טכנית אפילו.
חיים ילין: אז לכן, כשחותכים את כולם שווה בשווה, יש לי בעיה עם זה.
חיים ילין: אני לא מוכן לקבל את זה.
חיים ילין: יש מקומות כן שצריך לשחרר, וכנראה שיש מקומות שצריך הידוק הרבה יותר גדול.
חיים ילין: אבל תסמכו על ראשי המועצות ועל ראשי ערים, שאם תתנו להם את התקציבים הם יידעו לבצע את זה, הם יודעים לעשות את זה הכי טוב שיש.
חיים ילין: תנו להם את התקנים, תנו להם את כל הכלים והם יודעים לבצע.
חיים ילין: ממשלה לא יודעת לבצע.
חיים ילין: מי שיודע לבצע זה השלטון המקומי.
חיים ילין: חסר לי, חסר לי ראש עיר שיבוא ויגיד: "חסר לי אחד, שתיים, שלוש".
חיים ילין: כי מה שהוא אומר זה נכון, זה הכלים שחסרים לו בשביל לעשות.
חיים ילין: דיברת על מועדונים ועל החינוך הבלתי פורמלי, שאני קורא לו, הוא אחד הבעיות הקשות, במיוחד בערים שאין להם כסף.
חיים ילין: ומה זה אומר שאין כסף?
חיים ילין: זה אומר שגם שגם הסוציו אקונומי הוא נמוך ואז אין תקציבים.
חיים ילין: במקומות האלה יש מה שאני קורא לזה win win, מה זה win win?
חיים ילין: שדרך העדה, דרך אותם צעירים שצריכים לקבל כל העיר מקבלת.
חיים ילין: ואת זה אני אומר למשרד החינוך ואני אומר את זה למשרד ראש הממשלה, זאת צריכה להיות התכנית.
חיים ילין: התכנית היא מאוד פשוטה, היא הולכת על החיוב.
חיים ילין: בעקבות זה שמשפחות מהעדה התיישבו בעיר, כולנו הרווחנו.
חיים ילין: ברגע שאנחנו נשמע את זה, כל השיטה תשתנה לחלוטין.
חיים ילין: ואני מציע לך ללכת, כי אני, כראש רשות בעוטף עזה, עבדתי רק עם משרד ראש הממשלה, רק, והוא היה מתכלל של כל המשרדים ובסוף אנחנו ביצענו את התכניות, ו- 100% מהכסף יצא, האוצר לא לקח שקל, שגם זה, דרך אגב, גם זאת משימה לא פשוטה, שהאוצר לא ייקח את היתרות, שכל שנה הוא רוצה לקחת.
חיים ילין: תודה רבה לכם.
מסעוד גנאים: האמת שאני בכוונה גם רציתי להיות בדיון הזה, אני חבר ועדת חינוך, אבל גם בעניין של בני העדה האתיופית, משום שהם לפי דעתי דוגמה.
מסעוד גנאים: אני רוצה להצטרף גם לחברי חיים, שהמבחן בסוף הוא מבחן הביצוע, לא רק ההחלטות.
מסעוד גנאים: יש הרבה החלטות שמחליטים, הרבה תקציבים שמקדישים, אבל בסוף הביצוע בשטח, הפרטים האלה הם הקובעים בסוף אם באמת התכניות האלה או התקציבים הגיעו אל היעד שלהם.
מסעוד גנאים: מזמן ביקשתי להחליף את סיסמת השוויון בעניין הצדק, משום שהרבה פעמים השוויון לא יעשה צדק, במיוחד אם יש שכבות וקבוצות שיש כלפיהם אפליה שהיא מתמשכת.
מסעוד גנאים: לכן מי שזקוק יותר, צריך לתת לו יותר, לכן העקרון צריך להיות עקרון צדק.
מסעוד גנאים: צריך לעשות צדק עם בני העדה האתיופית, עם המיעוט הערבי הפלסטיני ועם כל שכבה חלשה שהיא זקוקה.
מסעוד גנאים: בקשר לשילוב, אדוני היושב ראש, זה מזכיר לי את העניין של דו קיום בין הערבים לבין היהודים.
מסעוד גנאים: זה טוב, שילוב - - -
יעקב מרגי: בבקשה, לא להפריע.
מסעוד גנאים: גם אני רוצה שילוב, גם אני רוצה להשתלב בחברה כאזרח במדינה, למרות הייחוד הלאומי והשפה שלי.
מסעוד גנאים: עניין של השילוב צריך להיות איזשהו איזון בין שני דברים, בין "אני חייב להיות שווה והמדינה צריכה לראות אותי שווה כאזרח", לבין, "גם לי יש את הזכות לשמור על הייחוד שלי, על הזהות שלי, על התרבות, על המורשת, על השפה".
מסעוד גנאים: את האיזון הזה בין שניהם אנחנו צריכים, גם לגבי בני העדה האתיופית וגם לגבי כל בני המיעוטים והשכבות במדינה.
מסעוד גנאים: אדוני היושב ראש, בקשר לתלמיד האתיופי בפתח תקווה שכולנו שמענו עליו שבתי ספר לא רוצים לקלוט אותו, זו בושה, זו גזענות וכולנו חייבים לעמוד בפניה ולהיאבק בה.
נורית קורן: אני מצטרפת לקריאה הזאת שאנחנו צריכים להיאבק בגזענות ולהוציא אותה בכלל מהלקסיקון שלנו ואנחנו צריכים שילוב וגם שוויון, לתת לכל המיעוטים את כל מה שהם צריכים.
נורית קורן: אבל אני רוצה לומר לך שהמיעוט הערבי מקבל הרבה יותר מאשר - - -
יעקב מרגי: אני לא פותח דיון על המיעוט הערבי - - -
נורית קורן: לא, רגע, סגרתי - - -
יעקב מרגי: אז תעצרי.
נורית קורן: סגרתי, סגרתי.
יעקב מרגי: אין דיונים מיוחדים פה.
<קריאה: אין מה להשוות.
נורית קורן: אני ביקרתי במכללת אורנים, שזו מכללה שמכשירה מורים ויש לה שם מסגרת של 60 מורים מבני העדה האתיופית.
נורית קורן: הדבר הגרוע ביותר, אני ראיתי את כל התכניות שהם עושים, הם עושים עבודה נהדרת, מדהימה, שבסוף הלימודים המורים לא מוצאים מקומות עבודה.
נורית קורן: אנחנו חייבים לקלוט איתם - - -
<קריאה: דווקא מכללת - - -
יעקב מרגי: לא, לא, אף אחד.
יעקב מרגי: גברתי, אני מבין שאצה לך הדרך להשיב, אבל אני מציע לך לרכז אותם כי יהיו עוד הרבה שאלות.
יעקב מרגי: ואני אתן לך עוד טיפ, סבלנות.
יעקב מרגי: בוועדה הזו משתלמת הסבלנות.
נורית קורן: אנחנו נתקלנו בפתיחת שנת הלימודים, גם בשנה שעברה, השנה זה עוד לא כל כך עלה, אבל בטח יש, שיש בתי ספר שלא מוכנים שתלמידים אתיופים ילמדו בכיתה ועושים בלגן, שזה צריך לרדת מסדר היום מיד ומהר.
נורית קורן: יש גם את הכתבה שראיתי על הגננת, שהיא גננת בעצם וכולם חושבים שהיא סייעת.
נורית קורן: אפילו לא נותנים לה את הכבוד שסוף סוף היא הגיעה - - -
יעקב מרגי: זו בעיה חברתית.
נורית קורן: זו בעיה חברתית, נכון, שאנחנו צריכים לפעול ולמגר אותה.
נורית קורן: דיברת אדוני, מנכ"ל טבקה, על תפקידים נחשקים, אתם צודק.
נורית קורן: אני כחברה בוועדה למינוי שופטים, מרגע שנכנסתי לכהן בוועדה, מה שאני עשיתי, אני התחלתי לחפש עורכי דין שיוכלו להגיש קורות חיים ויהיו מועמדים לשיפוט, וזה מה שאני עשיתי ותודה לאל לא לקח לי הרבה זמן, משהו כמו ארבעה חודשים, חצי שנה, והנה בספטמבר האחרון מינינו שתי שופטות אתיופיות, שזה כבר פריצה של תקרת הזכוכית, ואנחנו נמשיך.
נורית קורן: אנשים מוזמנים ללכת להגיש קורות חיים לכל התפקידים הנחשקים, בסוף זה יקרה.
נורית קורן: נכון או לא?
יעקב מרגי: יישר כח.
מירב בן ארי: שתי שופטות יוצאות אתיופיה.
נורית קורן: מממוצא אתיופי.
מירב בן ארי: אני חייבת לומר, זה כבר לא סמנטיקה.
מירב בן ארי: אדוני, בדיוק עכשיו ניהלתי את הוועדה, להבדיל, ועדה לשינוי שם.
יעקב מרגי: אולי על הדרך קחי רשות דיבור, על הדרך - - -
מירב בן ארי: לא, זה לא ברשות דיבור שלי, אני רק רוצה להעיר, זה משהו שאנחנו חייבים להתחיל לשים לב ולהפסיק להגיד "אתיופים" ו"צעירים אתיופים", זה "צעירים יוצאי אתיופיה".
מירב בן ארי: זה לא סמנטיקה וזה כבר מפריע לי.
נורית קורן: צודקת, צודקת.
מירב בן ארי: אחרי זה אגיד את מה שיש לי להגיד, אני עכשיו רק הערתי.
יעקב מרגי: מרים יצחק נמצאת איתנו?
יעקב מרגי: זה נרשמת.
יעקב מרגי: יו"ר ועד מגשרים חינוכיים.
יעקב מרגי: אני הולך, כפי שאמרתי בפתיח, תקשיבו.
<מרים יצחק: שלום רב לכם - - -
יעקב מרגי: אני קצת אעצבן אותך כדי שיהיה לך הרבה מה לומר.
יעקב מרגי: תקשיבו, אני ישבתי פעם פעמיים עם המגשרים, אני מכיר את הסוגיה הזאת - - -
<קריאה: מגשרים?
יעקב מרגי: מגשרים, בין העדה לבין ה - - - אני חושב שזה דבר מבורך שנעשה, דבר חשוב - - -
מסעוד גנאים: זה לא עניין של גישור - - -
מירב בן ארי: זה גישור בתוך בית הספר?
נורית קורן: לא, זה לא גישור משפטי.
יעקב מרגי: הבוקר התקשר אלי מישהו ואמר לי "לפי ההורוסקופ שלך היום אתה עצבני, תשתדל להיות מאופק".
יעקב מרגי: נראה לי שאתם מנצלים את זה.
יעקב מרגי: מגשרים, ברציונל הזה, בשאלה הגדולה ששאלנו, צריך לומר "יאללה, שחררו, אנחנו ככל האדם".
יעקב מרגי: אבל היה צורך ויש צורך, מאופן ומכוח ההגדרה שלהם, מגשרים, לכאורה זו עבודה זמנית, עד שהמדינה תלמד והחברה תלמד להיות חברה קולטת בצורה סבירה, ומכאן נולד הרציונל של מה שהוא העסקה זמנית.
יעקב מרגי: אלא שזה כבר קורה 15 שנה.
יעקב מרגי: משרד החינוך, מצד אחד, אני לא אומר בשמכם, אני חושב בקול: מצד אחד אומר, שמע, הטענה צודקת, 15 שנה, תקלטו אותנו כבר במערכת, אבל האופי של העבודה הזאת היא לא לנצח, אין תקן שיהיה לנצח.
יעקב מרגי: ואנחנו נמצאים פה במתח הזה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, כמי שעסוק פה יום ולילה, אני מכיר את הקהילה של יוצאי אתיופיה, התעסקתי איתם בכמה צמתים בחיים שלי, אבל הרבה זמן אני כבר פה ותקוע פה יום ולילה, אבל עדיין, אני אומר לכם, יומרני מצדי?
יעקב מרגי: אז אני אומר לכם, לא יומרני מצידי.
יעקב מרגי: אנחנו לצערנו הרב עוד לא נגמלנו מהצורך במגשרים.
יעקב מרגי: השאלה מה הדרך, מה המינון, איך, וזה עולה פה כמעט בקרב כל הדוברים.
יעקב מרגי: אפילו זיוה, שלקחה קו אמיץ ודיברה על שילוב, היא אמרה שיש את הצורך עדיין, נכון, שילוב , וצריך לטפל בבעיות החולות כדי שהשילוב יצליח.
יעקב מרגי: היא לא אומרת "בואו תזרקו את זה וגמרנו ואין".
יעקב מרגי: יש עדיין.
יעקב מרגי: רבותיי, לפעמים המדינה, אני רואה את זה בתחומים אחרים, כאילו צריכה להזמין איזה מחקר כדי לצאת לדרך לאיזו פעולה.
יעקב מרגי: לא צריך מחקרים.
יעקב מרגי: למזלנו, לא למזלנו, אתרע גורלנו שחלק גדול מבני העדה נקלטו במקומות מרוכזי, בשכונות ויישובים מסוימים.
יעקב מרגי: זה מדע מדויק, לא צריך אפילו ללכת ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
יעקב מרגי: המידע והידע נמצא בהישג יד.
יעקב מרגי: אנחנו יודעים איפה החולשות שלנו, איפה החולשות של החברה הישראלית, איפה החולשות של מערכת החינוך, איפה החולשות של מערכת הבריאות בסיפור של בני עדת יוצאי אתיופיה.
יעקב מרגי: כנ"ל שירותי הרווחה.
יעקב מרגי: לא צריך להמציא גלגל.
יעקב מרגי: זה מה שמישהו פה זרק לכם, לא צריך להמציא את הגלגל ולהשקיע מליונים.
יעקב מרגי: צריך פשוט לקחת את הנקודות האלה, החולות, וללמוד מהן בחברה הישראלית ולדחוף קדימה, להוציא את זה החוצה מהסחרור הצנטריפוגלי הזה.
יעקב מרגי: אפשר לעשות את זה, ולצערי הרב אנחנו לא עושים את זה.
יעקב מרגי: אנחנו אוהבים לקחת כותרת, להתמקד.
יעקב מרגי: רבותיי, זו האמירה שלי היא המאזנת פה בין הצרכים, אבל אני רוצה לשמוע אותך.
<מרים יצחק: שמי מרים יצחק, ותודה רבה כבוד יושב ראש ועדת החינוך.
<מרים יצחק: אכן אני עובדת 15 שנה ב- - -
יעקב מרגי: כמה מגשרים יש לנו?
<מרים יצחק: אנחנו 60 מגשרים ברחבי הארץ שנותנים ייעוץ, ליווי, הדרכה והנגשה שפתית לבני הקהילה, להורים, לתלמידים, לצוות בית הספר.
<מרים יצחק: אין כמעט תכנית שאנחנו לא מעורבים בה בתוך שטח בית הספר, החל מפר"ח ותכניות אישיות, ובכלל, וגם מחוץ לבית הספר, אם זה ועדות ברווחה, ועדות השמה, אבחונים למיניהם, גם מקומות שנקרא כמו שפ"י, שנותנים טיפול, עד לבית החולים הפסיכיאטרי.
<מרים יצחק: זאת אומרת, אין דבר שאנחנו לא שותפים ולא מלווים תלמידים בבתי הספר.
יעקב מרגי: תארו לכם כל מה שהיא הזכירה, תארו לכם כל הצמתים שהיא הדגישה, ועדות השמה, שפ"י, בלי ליווי של מגשר - - -
נורית קורן: אי אפשר, זה בלתי אפשרי.
<מרים יצחק: כל רכזי המקצוע, אם זה מתמטיקה, אנגלית ורכזים חברתיים, כל הצמתים האלה, אנחנו נמצאים בהם.
<מרים יצחק: נכון, אנחנו לא מגיעים לכל התלמידים בתוך בית הספר שאנחנו נמצאים, גם אנחנו עובדים לפי מיפויים.
<מרים יצחק: משרד החינוך פה מנה מספר דברים מאוד חיוניים ונכונים להשריש אותם ולעבוד עליהם וכאנשי מקצוע, אנחנו נתנו ונותנים וממשיכים לתת את השירות הזה.
<מרים יצחק: יש לי שאלה למשרד החינוך.
<מרים יצחק: למה כאנשי מקצוע שרכשנו השכלה במדינה, אני בארץ מגיל 11 ולמדתי חינוך, למה נמנע ממני להיות שותפה בתכניות מורשת, בתכניות מצוינות, בכל צומת שאתם ציינתם?
<מרים יצחק: למה 60 עובדים שהם מצוינים, לא יכולים להיות משולבים בתוך התכניות שאתם בונים?
<מרים יצחק: למה אני צריכה להיות בבית ספר כרגע?
<מרים יצחק: דיברתם על שבוע עלייה, שכן, צריכים ללמד ולחשוף את התרבות ואת המורשת.
יעקב מרגי: תרשום את השאלות האלה.
<מרים יצחק: אם המורים לא מקבלים הדרכה נכונה על המורשת ולמידה והעמקה, הם לא יכולים לעשות את זה.
<מרים יצחק: ולמה אנחנו לא יכולים, כל המגשרים, להיות בתוך מערכת החינוך ולתת את המענה יד ביד?
<מרים יצחק: למה זה נמנע מאיתנו?
<מרים יצחק: אותה מומחית שמגיעה בעניין של מורשת, הרי היא יושבת איתי, היא יושבת איתי ומבקשת את העזרה שלי, איך לעשות את זה, איך לבנות את זה.
<מרים יצחק: אם אני יושבת ועושה את העבודה למה אין לי - - -
יעקב מרגי: שאלה במקום, תודה.
<מרים יצחק: למה אין לי את הבמה שכן אני אהיה חלק - - -
יעקב מרגי: מרים, תנצלי את הזמן נכון.
יעקב מרגי: חזרת על זה הרבה פעמים.
יעקב מרגי: השאלה ברורה, זועקת, צועקת.
יעקב מרגי: עכשיו אני שואל אותך שאלה, תני לי עכשיו כדי למצות, 60 מגשרים היום, נכון?
<מרים יצחק: כן.
יעקב מרגי: המגמה גדלה או יש ירידה במספר המגשרים?
<מרים יצחק: כרגע אנחנו 11 עובדים שאנחנו יש לנו תעודת הוראה, שולבנו לתוך מערכת החינוך.
<מרים יצחק: כרגע חלק מהמשרה שלנו, אנחנו נותנים שליש משרה בהוראה, שזה מבורך, ושני שליש משרה אנחנו עובדים כמגשרים באגף קליטת עלייה.
<מרים יצחק: זאת אומרת, אנחנו לא נותנים הדרכה למורים שיוצאים ועובדים עם התלמידים בנושא מורשת, בכל תחום שמשרד החינוך ציין, אלא אנחנו עובדים מול ההורים וצוות בית הספר בתוך בית ספריים.
<מרים יצחק: אז אני באה ואומרת למערכת אנחנו מאוד חיוניים על מנת לעשות את השילוב.
יעקב מרגי: מרים, הסתכלי עליי.
יעקב מרגי: 11 מתוך 60, נכון?
<מרים יצחק: 11 מתוך 60.
יעקב מרגי: האם במרוצת השנים, מספר התקנים הכולל של כולם ירד או עלה?
יעקב מרגי: מה את יודעת להגיד?
יעקב מרגי: 60 היה כל הזמן?
יעקב מרגי: 60 היה ונשאר מאז ש - - -
<מרים יצחק: כרגע אני מדברת על 60 עובדים שאני כיושבת הראש של 60 העובדים, אנחנו עובדי מרכז ההיגוי, כרגע מרכזת פורת, חלק מהעובדים עובדים דרך זכיין חדש, הגב' מיכל אברה, ואני באה ואומרת, באופן כללי ובגדול, האנשים האלה הם אנשים מקצועיים שיש להם את החלק והתרבות שלהם - - -
יעקב מרגי: מרים, את צועקת צעקה אחת והיא ברורה.
יעקב מרגי: לגבי המקצועיות ש - - -
<מרים יצחק: אפילו יש להם ערך מוסף, שזה לא מבוטל - - -
יעקב מרגי: מרים, את לא עוזרת לי.
<מרים יצחק: והם מבוטלים ע"י משרד החינוך.
<מרים יצחק: בגיל 11 למדתי פה בארץ והיום אני לא יודעת למי אני שייכת מבחינה מקצועית, איפה השילוב?
<מרים יצחק: איפה ה- - -
יעקב מרגי: תודה מרים.
יעקב מרגי: אני רציתי לדעת, אם המגשרים עובדים כבר 15 שנה, לפני עשר שנים, כמה מגשרים היו, כמה יש היום?
יעקב מרגי: מישהו יודע לענות לי?
יעקב מרגי: בבקשה דוד מהרט, תציג את עצמך לפרוטוקול.
<דוד מהרט: שלום לך אדוני היושב ראש.
<דוד מהרט: קוראים לי דוד מהרט, עד לא מזמן ניהלתי את מרכז ההיגוי של עולי אתיופיה.
<דוד מהרט: קודם כל אגיד שהמגשרים אף פעם הם לא היו עובדי משרד החינוך.
יעקב מרגי: כמה מגשרים - -
<דוד מהרט: אני אתן לך תשובה - - -
יעקב מרגי: אבל אנחנו יודעים.
<דוד מהרט: אתה לא יודע.
יעקב מרגי: אנחנו יודעים שהם לא עובדי משרד החינוך, אני רוצה לדעת עם כמה מגשרים התחלנו וכמה יש היום.
יעקב מרגי: מישהו יודע להגיד לי?
<דוד מהרט: אני מנסה להסביר לך ככה.
<דוד מהרט: מטעם משרד החינוך, הגישור התחיל לפני כ-17 שנים עם 23 מגשרים יוצאי אתיופיה.
<דוד מהרט: מטעם משרד החינוך.
<דוד מהרט: גופים אחרים, כמו קרן קרב, כמו הג'וינט, הפעילו וגם ממשיכים להפעיל מגשרים.
<דוד מהרט: לכן, כשרציתי לענות לך, היו מגוון של מגשרים.
יעקב מרגי: אני מדבר על המשרד.
<דוד מהרט: בסדר, על המשרד.
<דוד מהרט: עכשיו, בעניין זה אני רוצה להגיד דבר אחד וגם לנצל את זכות הדיבור שלי להגיד משהו על ההיבט הלימודי.
<דוד מהרט: לגבי המגשרים, המגשרים עבדו עד לפני כחודשיים במסגרת מרכז ההיגוי כפרויקט של משרד החינוך.
<דוד מהרט: המגשרים, היסטורית - - -
יעקב מרגי: דוד, תן לי רגע.
יעקב מרגי: אתה לא יודע מה אני שואל, חכה רגע.
יעקב מרגי: יש לך בדיוק דקה, א.
יעקב מרגי: דבר יותר מהר, אתה לא עונה לאף אחד כי יש לי עוד הרבה דוברים ויש לי עוד הרבה נושאים לשאול ויש תגובות משרדי הממשלה.
יעקב מרגי: ב-12:00 מתחיל דיון, גם קשור לתכנית החומש בהשכלה גבוהה ליוצאי אתיופיה, אז בבקשה.
יעקב מרגי: יש לך דקה טלגרפית ותרוץ איתה.
<דוד מהרט: אני אומר, המגשרים וצוות מרכז ההיגוי יצאו במחאה ודרישה ממשרד החינוך להעסיק אותם בהעסקה ישירה.
<דוד מהרט: משרד החינוך, במקום להיענות לדרישה זו, החליט לצאת למכרז חדש שממשיך את העבודה הזמנית של העובדים האלה, מעביר אותה מקבלן אחד לקבלן שני.
<דוד מהרט: מתוך הצוות הזה שעבד, כרגע יש כ- 10 אנשים מובטלים שיושבים בבית, ואחד מהם אני מקווה שיהיה לו זכות דיבור, כמו - - - שיושב כאן ואינו עובד.
<דוד מהרט: משרד החינוך, במקום לקחת את הניסיון והידע שלהם ולקלוט אותם, בנה קריטריונים חדשים שלא מתיישבים עם השטח.
<דוד מהרט: זה מה שקרה עם המגשרים.
<דוד מהרט: אני חושב שזה שווה באמת דיון נוסף.
<דוד מהרט: לעניין ההיבט הלימודי אני רוצה להגיד בבקשה משפטים קצרים.
<דוד מהרט: מבקר המדינה, שבדק את נושא בני הקהילה, גילה שהרבה מהכספים שגופים ממשלתיים וחיצוניים מדברים עליהם שמשקיעים - - -
יעקב מרגי: לא מגיעים ליעדם.
<דוד מהרט: לא מגיעים ליעדם, נספגים בצינורות של הבירוקרטיה.
<דוד מהרט: אני חושב שכיום, גם מבחינה הזו וגם מבחינת הדרישה של הדור הצעיר שדורש אינטגרציה והשתלבות, צריך ללכת למהלך שהמדינה צריכה לתת לבני הקהילה, למי שזקוק, את הסיוע באופן ישיר, כשוברים, כחונכות, כמסגרות פרטיות, ולא לכנס אותם במסגרות סגרגטיביות, אני מצטער על הביטוי הזה, אבל מעין גטו כזה.
<דוד מהרט: מעין חממה כזו, שאולי היא נעימה, אבל היא לא מביאה את בני הקהילה אל המקום שהם רוצים.
<דוד מהרט: בני הקהילה אומרים, אנחנו רוצים להיות חלק אינטגרלי, חלק משתלב בחברה הישראלית - - -
יעקב מרגי: תודה, דוד.
<דוד מהרט: במקום לסייע להם, מדינת ישראל מסייעת להם להיבדל ולהישאר קבוצה נפרדת.
<דוד מהרט: צריך ללכת למהלך הזה ו"הדרך החדשה", אני חושב שגם בני הקהילה צריכים פעם אחת למדינה לתת לה, המדינה הלכה על ה"דרך החדשה" שאחד הסעיפים שלה הוא ביטול מסגרות מבדלות.
<דוד מהרט: צריך לאפשר למדינה אחרת הממשלה תגיד עוד פעם, עוד תכנית נכשלה בגלל שאתם חזרתם בכם.
<דוד מהרט: אגב, צה"ל, והוא דוגמא טובה, בצה"ל היו מסגרות נפרדות.
<דוד מהרט: צה"ל כבר ביטל את המסגרות הנפרדות האלה, כי הוא גוף שהוא פועל עם פקודות והנחיות, וממשלות אחרות, גופים אחרים - - -
יעקב מרגי: אמרת, אל תקלקל, אמרת טוב.
יעקב מרגי: רבותיי, תקשיבו, אנחנו באילוצי זמן.
יעקב מרגי: יש לי שלושה דוברים, בקצרה, שרשומים, לאחר מכן אני נותן למשרדי הממשלה ומנסה להגיע לסיכום כלשהו.
יעקב מרגי: יניב.
יעקב מרגי: מירב תחכה לי.
יעקב מרגי: נכון, מירב?
יעקב מרגי: את סבלנית איתי?
<יניב בן חגי לוי: שלום אדוני.
<יניב בן חגי לוי: שמי יניב בן חגי לוי.
<יניב בן חגי לוי: אני מנהל - - -
יעקב מרגי: אבל דבר מסר קצר בדקה וחצי, בבקשה.
<יניב בן חגי לוי: אני מנהל את מרכז נשר באשקלון, אני קורא לו מרכז קהילתי.
<יניב בן חגי לוי: מרכז קהילתי לא במובן של קהילת יוצאי אתיופיה, במובן הזה של השכונה.
<יניב בן חגי לוי: שכונה ג' באשקלון, שכונת עתיקות ג', זו שכונה שהיא החוליה החלשה ביותר בעיר אשקלון.
<יניב בן חגי לוי: כולם מכירים, כולם יודעים.
<יניב בן חגי לוי: בלב השכונה הזאת עומד מבנה שמתפעלת עמותת פידל.
<יניב בן חגי לוי: המבנה הזה משרת את כל הקהילה.
<יניב בן חגי לוי: יש שם את הגינה הקהילתית, אני מעיד עליה, אני הקטן, הכי יפה בארץ.
<יניב בן חגי לוי: יש שם כ- 100 ילדים מהשכונה הסובבת את המועדון, שבאים למועדון הזה, אבל העניין הוא קבוצת בני הנוער.
<יניב בן חגי לוי: יש כ-50 בני נוער שמגיעים למקום הזה, 20 מתוכם אנחנו עוקבים, ארבעה או חמישה ערבים בשבוע והשאר, לפחות שניים, זו התניה שלי.
<יניב בן חגי לוי: מה שהם מקבלים במקום הזה, הם לא יכולים לעולם לקבל מגוף מופלא וגדול ונהדר כמו, למשל, רשות המתנ"סים.
<יניב בן חגי לוי: בכוונה אני מכוון לשם, כי הנגיעה האישית הזאת שיש במקום הזה, לא המקום שמגיעים, אליו משלמים 150 ש"ח ונכנסים לחוג קארטה.
<יניב בן חגי לוי: היכולת שלי - - -
יעקב מרגי: מה מקורות המימון שלך?
<יניב בן חגי לוי: זה הפסיק להיות ממומן, פרויקט לאומי ו- 360.
<יניב בן חגי לוי: זה בעצם שני הגופים שמתפעלים.
<יניב בן חגי לוי: היום עמותת פידל לקחה על עצמה חלק מהעניין הזה והעירייה לקחה חלק על עצמה ועדיין אנחנו צריכים לראות מה עושים.
<יניב בן חגי לוי: הנגיעה האישית הזאת, אין אותה במתנ"ס.
<יניב בן חגי לוי: אין אותה בשום מקום.
<יניב בן חגי לוי: היכולת שלי ללכת הביתה, היכולת שלי להבין איפה הכשלים, איפה החולשות של אותו נער ולהיות שם בשבילו.
<יניב בן חגי לוי: אני יודע, זה רק 40.
<יניב בן חגי לוי: זה רק 50.
<יניב בן חגי לוי: אבל זה משנה דור.
<יניב בן חגי לוי: וכשמדברים היום על עשרה מועדונים כאלה של עמותת פידל, זה מאות בני נוער שאין להם שום התאמה למסגרת, לא של מתנ"ס ולא אחרת.
<יניב בן חגי לוי: אני רק חושב על הרעיון הזה של התלושים.
<יניב בן חגי לוי: עוד לא יצאנו מהתלושים האלה?
<יניב בן חגי לוי: מה ילד, יבוא עם התלוש לזה, או כולם יעמדו עם צ'ק עם אמא והוא יעמוד עם תלוש?
<יניב בן חגי לוי: אנחנו עושים פה דבר שאסור לעשות אותו.
יעקב מרגי: קודם כל, אלה שנשארו לנו רשומים.
יעקב מרגי: עורכת דין ענבר פלד, בבקשה.
< ענבר פלד: שלום אדוני היושב ראש.
< ענבר פלד: תודה על ההזדמנות לומר את הדברים.
< ענבר פלד: אני מהקליניקה לרב תרבותיות ומגוון באוניברסיטה העברית.
< ענבר פלד: יש לנו הזכות לעבוד עם האגודה למען יהודי אתיופיה ואנחנו הגשנו נייר משותף שנמצא לפניך ואני לא אלאה.
< ענבר פלד: אני רוצה להגיד בקצרה כמה מילים על המשמעות של אי יישום החלטת הממשלה לביטול התכניות היחודיות.
< ענבר פלד: ההחלטה הזאת, לבטל את התכניות המבדלות, הייתה ברורה, היא אמרה שתכניות מבדלות יצומצמו עד לאפס.
< ענבר פלד: מה בדיוק היא אומרת?
< ענבר פלד: עקרון ראשון, השילוב הוא הכלל, הבידול הוא החריג.
< ענבר פלד: מותר לבדל רק במקרים חריגים ורק בכפוף לעקרון הצורך.
< ענבר פלד: עקרון שני, צמצום ההפרדה למקרים מנומקים וקצובים בזמן.
< ענבר פלד: כלומר, חייבת להיות הנמקה של הרשות.
< ענבר פלד: עקרון שלישי, ההחלטה קובעת שתוקם וועדת מעקב, שתמונה תוך 90 יום מההחלטה.
< ענבר פלד: זה לא קרה.
<ענבר פלד: זה לא קרה.
יעקב מרגי: אתן תגיבו, למה אתן מתפרצות?
< ענבר פלד: רק שניה, אני אפרט בדיוק.
< ענבר פלד: אנחנו עוקבים אחר יישום ההחלטה הזו מהיום שהיא ניתנה, כמובן, יחד עם האגודה.
< ענבר פלד: השינוי המיוחל לא קרה.
< ענבר פלד: הכלל הוא עדיין בידול.
< ענבר פלד: אחוז השילוב שמוצע בהתקשרויות שהפרויקט הלאומי מפרסם זה 70% מהתלמידים הולכים להיות יוצאי אתיופיה, 20% עד 30% לא יוצאי אתיופיה.
< ענבר פלד: מה הסיבה לאחוז הזה?
< ענבר פלד: אף אחד לא יודע להסביר.
< ענבר פלד: ניסינו לפנות אל משרד החינוך, אין תשובות.
< ענבר פלד: לא ברור אם ועדת המעקב התכנסה או לא.
< ענבר פלד: בחודש ינואר שמענו מהמשנה למנכ"לית משרד החינוך, הגברת גילה נגר, שוועדת המעקב עומדת להתכנס בימים אלה, ומאז לא שמענו דבר למרות שאלות חוזרות ונשנות.
< ענבר פלד: אנחנו נשמח לגלות שוועדת המעקב אכן הוקמה, מי הם חברי הוועדה הזאת, מה ההרכב שלה – לא שמענו.
< ענבר פלד: לא ברור גם מהם הקריטריונים שלפיהם ייבחרו תלמידים בתכניות האלה.
< ענבר פלד: משרד החינוך אמר, באחת התגובות שלו, שיטילו את התפקיד הזה על צוות בית ספרי.
< ענבר פלד: איך מבטיחים שיהיה פיקוח על התהליך הזה?
< ענבר פלד: שמה שהיה הוא לא מה שיהיה?
< ענבר פלד: אלה שאלות שאני חושבת שחשוב להפנות למשרד החינוך ולדרוש תשובות, גם בשם השקיפות וחופש המידע וזכותו של הציבור לדעת את הדברים.
< ענבר פלד: אני רוצה רק להגיד - - -
יעקב מרגי: כל תהליך חדש מתבקש שיהיו לו אבני הדרך האלה והבקרות האלה.
<ענבר פלד: אדוני, אם אפשר עוד מילה, בבקשה.
< ענבר פלד: אני רוצה לשוב ולהדגיש את הנקודה שזיווה פתחה בה, ההשפעה המתייגת שיש לתכניות המבדלות על קהילת יוצאי אתיופיה.
< ענבר פלד: יחס נפרד בכפייה הוא לא יחס שווה, הדברים ידועים ממאבקים אחרים בעולם והגיע העת שהם יופנמו גם אצלנו.
< ענבר פלד: תודה רבה.
יעקב מרגי: בגדול, אם הבנתי אותך, את בעד יישום מלא של החלטה 324 תוך מעקב ובקרה שאכן לתת מענה איפה שאין שם החלטה?
<ענבר פלד: אני לא עוסקת אפילו בשאלה העקרונית האם ההחלטה הזאת הייתה נחוצה או לא, אני אומרת, הייתה החלטה ממשלה, זו הבטחה מנהלית מחייבת, בוא נראה אם היא עובדת כמו שצריך ואם לא.
יעקב מרגי: שרה מאיר.
<שרה מאיר: אני מהאגודה למען יוצאי אתיופיה ואני תוהה בשאלה בסיסית שבעצם נוגעת לכולנו כאזרחי מדינת ישראל.
<שרה מאיר: שנים פועלות תכניות בכל הארץ.
<שרה מאיר: כשפנינו למשרד החינוך ושאלנו מה מספר התכניות, וזה היה לפני מספר שנים, לא ידעו לומר לנו.
<שרה מאיר: מישהו בא ונותן כסף, יש מצ'ינג, המשרד נותן.
<שרה מאיר: אחרי כמה זמן, המצ'ינג נעלם והמשרד ממשיך לתת.
<שרה מאיר: איש לא עוקב אחר מה נוצר, מה הם התוצרים.
<שרה מאיר: אני נכנסת לחנות, קונה נעליים, ויש לי נעליים.
<שרה מאיר: כאן שפכו כספים במשך עשרות שנים ולא יודעים, איש לא יודע להגיד, מה התוצרים של הכספים הללו שנשפכו.
<שרה מאיר: יכולים רק להגיד שהמצב נשאר כפי שהיה עד עכשיו.
<שרה מאיר: וזה דבר - - -
יעקב מרגי: אני מבין, בואי תקשיבי.
יעקב מרגי: אני מבין שלהגיע לוועדת כנסת בנושא ייעודי זה טוב להתלהם, זה טוב לזה, אבל קצת צניעות בסיסמאות.
יעקב מרגי: אי אפשר לומר שאף אגורה לא הגיעה ליעדה ואי אפשר לומר - - -
מירב בן ארי: מיכל פה - - -
יעקב מרגי: תנו לי רגע, מירב, אל תעזרי לי.
יעקב מרגי: אף אחד לא יכול להוכיח שהמצב היה אותו דבר, שלא יכול להיות שיש כשלים, יכול להיות שזה לא האופטימום, אבל בואו, אני לא פותח את זה לדיון.
<מרים יצחק: היינו רוצים שהאנשים של מיכל יהיו בתוך משרד החינוך.
<מרים יצחק: זה השילוב האמיתי.
<מרים יצחק: היינו רוצים שכל עובדי פידל יהיה בתוך משרד החינוך, זה השילוב האמיתי.
<מרים יצחק: לא להשאיר אותנו שם ו- "תישארו שם תהיו ילדים טובים".