GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יוסי תנורי:
אני בניגוד אליך, שאתה באר שבעי ומאיר מאילת, אני גר בירושלים.
<יוסי תנורי:
היה משפט שאבא שלי תמיד היה אומר לי לפני שנכנסנו לעולם העסקים.
<יוסי תנורי:
הייתי אומר לו אבא, איך הבן אדם הזה, אז הוא היה אומר לי יוסי תשמע, זה דיבוריו קילומטר ומעשיו סנטימטר.
<יוסי תנורי:
בוא נעשה את זה פרגמאטי ונקודתי.
<יוסי תנורי:
אנא, מבקש אני ממך, הבא לפה את האנשים שיכולים להזיז, שר החינוך נפתלי בנט ואחרים, כדאי שנקבל החלטות ואנחנו נוכל ליישם את ההתחייבות שלנו פה לבנות בניין מעונות.
<יוסי תנורי:
אם לא, זה לא יקרה.
<יוסי תנורי:
זה לא יקרה.
יעקב מרגי:
אני אתן לבן גוריון, מה חשבתם, שנדלג עליכם?
יעקב מרגי:
פשוט תשמעו קצת, תהיה לכם מוטיבציה יותר גדולה.
יעקב מרגי:
פרופסור אמציה גנין, בבקשה.
<אמציה גנין:
אני מהמכון, לא מבן גוריון.
<אמציה גנין:
אתה רוצה אותי?
יעקב מרגי:
אתה אמציה?
יעקב מרגי:
אז דבר.
יעקב מרגי:
בן גוריון בסוף.
<אמציה גנין:
אני אמציה, בסדר.
יעקב מרגי:
ות"ת, בן גוריון בסוף.
יעקב מרגי:
אנחנו נפנה אליהם.
יעקב מרגי:
נשב עליהם אחרי שנאגור מכם אנרגיות חיוביות.
<אמציה גנין:
בסדר.
<אמציה גנין:
אז אני מתנצל שאני אשאר אולי בעיקר בחלק האופטימי של חבר הכנסת חנין, ואני גם רוצה לשלוח מפה הזמנה.
<אמציה גנין:
אנחנו מתחת לרדאר.
יעקב מרגי:
קודם תציג את עצמך.
יעקב מרגי:
מי אתה, מה אתה, מה אתה עושה.
<אמציה גנין:
שמי פרופסור אמציה גנין, אני המנהל המדעי של המכון הבין אוניברסיטאי שעליו אני הולך לדבר, ואני תושב אילת 29.5 שנים.
<אמציה גנין:
הגעתי לאילת כמו חנן, מבחירה.
<אמציה גנין:
יכולתי לבחור כל מקום בארץ ובחרתי באילת, בגלל הפוטנציאל המחקרי.
יעקב מרגי:
זכיתם, מה אתם מתנצלים כאילו באתם.
יעקב מרגי:
לא מגיע לכם פרס ישראל.
<אמציה גנין:
לא, לא.
מאיר יצחק הלוי:
הם לא רוצים פרס ישראל.
מאיר יצחק הלוי:
רוצים לשבת באילת ובאילות.
יעקב מרגי:
זה חבל הארץ הכי שפוי שיכול להיות.
<אמציה גנין:
אז אני רוצה לרוץ קצת מהר ואני בהחלט מודה לות"ת כי בזכותם אנחנו קיימים ופועלים.
<אמציה גנין:
אנחנו התחלנו בתור המעבדה של האוניברסיטה העברית.
<אמציה גנין:
האוניברסיטה העברית בשנות ה-60 הרימה את הכפפה והקימה שם מעבדה ימית.
<אמציה גנין:
כעבור כמה שנים ראו שזה משאב לאומי וכל האוניברסיטאות שיש להן חקר בים רצו לבוא לשם, ואז היו אנשים עם חזון, ששינו את המצפה למכון בין אוניברסיטאי.
<אמציה גנין:
אנחנו מכון ששייך לכל האוניברסיטאות בארץ.
<אמציה גנין:
יש לנו בערך 20 קורסים שמתוכם 15 ניתנים כל שנה, שפתוחים לכל תלמידי מוסמך ודוקטור מהארץ.
<אמציה גנין:
אנחנו שבעה מדענים מקומיים ואני מקווה שהשנה נקלוט עוד אחד ונהיה שמונה.
<אמציה גנין:
מקומיים זה תושבי אילת, אבל אנחנו לא מכון עצמאי.
<אמציה גנין:
כל אחד מאיתנו שייך לאוניברסיטת אם.
<אמציה גנין:
אני שייך לאוניברסיטה העברית, אבל יש לנו מתל אביב, מבר אילן, מבן גוריון ויש לנו בערך סדר גודל של 100 חוקרים מכל הארץ שבאים אלינו למכון.
<אמציה גנין:
המכון אם כך הוא מכון משותף לכל האוניברסיטאות.
<אמציה גנין:
יש ועד מנהל שמנהל אותו, בראשו עומד פרופסור מהטכניון, דני וייס ויש בו נציג לכל אוניברסיטה.
<אמציה גנין:
אנחנו מתנהלים באובייקטיביות גמורה מבחינת כל האוניברסיטאות, למעט השטח, נכסי דלא ניידי, האוניברסיטה העברית לא הסכימה לוותר.
<אמציה גנין:
אז היא בעלת הבית מבחינת הבעלות, אבל בזה זה נגמר.
<אמציה גנין:
כל יתר הדברים משותפים ואני - - -
יעקב מרגי:
הראייה שזה מתקיים ולא מתפוצץ כבר שנים רבות.
<אמציה גנין:
זה מתקיים משנת 1984.
<אמציה גנין:
אנחנו הולכים לחגוג את יובל ההקמה בעוד שנה וחצי.
<אמציה גנין:
אנחנו משמשים דוגמה לאיגום משאבים מושכל במדינה.
<אמציה גנין:
תחשוב על זה ככה.
<אמציה גנין:
אנחנו בתקציבים קטנים, כמו שחבר הכנסת - - -
יעקב מרגי:
תדבר איתי על אילת, על התועלות.
<אמציה גנין:
למה אנחנו באילת ומה אנחנו עושים באילת.
<אמציה גנין:
יש לנו קורסים, בין היתר קורסים בינלאומיים.
<אמציה גנין:
לפני שבועיים גמרתי ללמד קורס של 8 תלמידים מקנדה.
<אמציה גנין:
יש לנו פוסט דוקטים, יש לנו חוקרים שבאים מחוץ לארץ.
<אמציה גנין:
יש לנו כל הזמן כנסים בינלאומיים.
<אמציה גנין:
הכנס האחרון היה עם 12 מדינות שבאו אלינו.
<אמציה גנין:
יש לנו עוד פרויקטים.
<אמציה גנין:
אנחנו חברים בשני קונסורציומים אירופאים, חברים בעלי הצבעה.
<אמציה גנין:
בין היתר אחד מהם אפילו היינו מהמקימים שלו.
<אמציה גנין:
אנחנו הופכים להיות מעבדה של ארגון המעבדות לייב-ניץ בגרמניה.
<אמציה גנין:
אז הם יבואו אלינו וזה יהיה חלק מהמחקרים שהם עושים.
<אמציה גנין:
יש לנו למעלה מ-6,000 מאמרים מדעיים שפורסמו.
<אמציה גנין:
אנחנו מכון מצטיין בכל רמה שתסתכל עליה מבחינה מדעית.
יעקב מרגי:
מאיפה מגיע התקצוב שלכם?
יעקב מרגי:
מהאוניברסיטאות?
<אמציה גנין:
מות"ת.
יעקב מרגי:
ישירות אליכם כגוף עצמאי?
<אמציה גנין:
הם מעבירים את זה בתור תקציב צבוע לאוניברסיטה העברית והאוניברסיטה העברית מתקצבת.
יעקב מרגי:
עוד משהו להוסיף?
<אמציה גנין:
אני חושב שחייבים לקחת את הצורה המוצלחת שבה המכון הוקם ופועל, וליישם אותה אולי גם ברמה של העיר כולה.
<אמציה גנין:
צריך לעשות חשיבה.
<אמציה גנין:
אני גם מאד מאמין בהתפתחות מלמטה, שזה מה שהיה לא מלמעלה.
<אמציה גנין:
צריך כמובן כספים מלמעלה, אבל ההתפתחות האמיתית של מצוינות מדעית, היא התפתחות שנבנית מלמטה, כי אז סטודנטים באים.
<אמציה גנין:
יש לנו סדר גודל – אנחנו מכון קטן – 500 סטודנטים באים לאילת כל שנה לקחת קורסים.
<אמציה גנין:
אם אתה מסתכל מי היום עושה מחקרים בים, בים התיכון ואצלנו וגם בעולם, בישראל למעלה מ-95% מהמדענים שעובדים בים, קיבלו הכשרה אצלנו במכון.
יעקב מרגי:
חבר הכנסת מאיר כהן.
מאיר כהן:
שלום לכולם.
מאיר כהן:
בכל מקום שיש שיח שכאילו נשמע כזה מסכני, לשם אני בא.
מאיר כהן:
אני רוצה להגיד לך משהו, מאיר.
מאיר כהן:
אדוני יושב הראש, למקומות שמשדרים חוברים.
מאיר כהן:
אני מלמד אזרחות בתיכונים של מאיר.
מאיר כהן:
אני חייב להגיד לכם שיש שם עיר לתפארת, מערכת חינוך לתפארת.
מאיר כהן:
אתה היית עד.
מאיר כהן:
עברנו בתיכונים ולימדנו שם.
מאיר כהן:
ולמה אני אומר את זה?
מאיר כהן:
אני אומר את זה כי דווקא כראש עיריית דימונה, הפכנו להיות לראשי ערים פושטי יד בשער.
מאיר כהן:
יש שתי תובנות.
מאיר כהן:
האחת, מאיר, אתה צריך להיות הכי אטרקטיבי, שאף אחד לא יעשה לך טובה ואני מתחבר למה שמנואל אמר.
מאיר כהן:
גם אתה וגם המכונים.
מאיר כהן:
הכי אטרקטיביים.
מאיר כהן:
לאוניברסיטה בבאר שבע או בבן גוריון אני אומר שזה צריך להיות חלק מה-DNA של האוניברסיטאות.
מאיר כהן:
המעמסות היום על האוניברסיטאות הן כאלה גדולות, שברגע שיש בעיות תקציביות, הראשונים שנפגשים זה השלוחות שלהם בקצה.
מאיר כהן:
אגב, זה גם אקט מצוין ללחץ, כי אז ראש העיר רץ.
מאיר כהן:
ואם יש לזה אוניברסיטה, איזה בית חולים קדמי באיזה מקום, אז הראשונים, אם לאוניברסיטה יש בעיות כלכליות, הם סוגרים את בית החולים הקדמי, אפרופו מה שהיה בקריית שמונה.
מאיר כהן:
ואז ראש העיר ותושביו יוצאים להפגין.
מאיר כהן:
לכן שני דברים צריכים להיות.
מאיר כהן:
האחת, לשבת עם אוניברסיטת בן גוריון ולהבין שיש כזאת תכנית אטרקטיבית ואיתה רצים לממשלה ורצים לשר החינוך.
מאיר יצחק הלוי:
הם לא רוצים, מאיר, נו.
מאיר כהן:
תשמע - - -
מאיר יצחק הלוי:
אתה לא היית בדברי.
מאיר יצחק הלוי:
אנחנו היינו גאים על זה שעלינו מאשכול 5 לאשכול 6 ואנחנו רוצים להגיע ל-8.
מאיר כהן:
אני יודע.
מאיר יצחק הלוי:
אנחנו עיר גאה, לא עיר נחשלת ולא מוכנים להיות כזו.
מאיר יצחק הלוי:
אנחנו רוצים להיות הכי טובים.
מאיר כהן:
אלף אני יודע את זה וכשאומר לי ראש עיר שהוא עלה מ-6 ל-8, אני אומר לו אני משתתף בצערך.
מאיר יצחק הלוי:
אני יודע, גם אמרתי את זה.
מאיר יצחק הלוי:
אתה לא היית.
מאיר יצחק הלוי:
אמרתי הגזבר בוכה ואני שמח.
יעקב מרגי:
הוא אמר.
מאיר כהן:
אבל עוד פעם אני אומר.
מאיר כהן:
זה צריך להיות האינטרס של האקדמיות.
מאיר כהן:
האוניברסיטה בבאר שבע צריכה לשבת פה לידך ולחוש בדיוק את מה שאתה חש.
מאיר כהן:
לא לבוא ולהגיד תשמעו, אין לנו כסף, אנחנו מפחדים שזה ייפול עלינו.
מאיר כהן:
להגיד זה חלק מה-DNA שלנו, אין סיכוי שאנחנו נפסיק את זה.
מאיר כהן:
אין סיכוי שאנחנו נוריד את זה.
מאיר כהן:
יש לי חשבון לא קטן עם האוניברסיטה כראש עיריית דימונה.
מאיר כהן:
אני רוצה לספר לך, אדוני יושב הראש בדקה, שפעם החלטתי להקים חדר מיון קדמי והשגתי לזה כסף ובניתי עם שש מיטות מיון ועם שתי מיטות טראומה ועם חדר דיאליזה ובאתי לבית הספר לרפואה ואמרתי אני מבקש מכם – תתנו לי את המתמחים שלכם, אני מוכן לשלם.
מאיר כהן:
ואמרו לא, אנחנו לא כל כך רוצים, אנחנו לא נוהגים לצאת החוצה, יש איזה פרויקט קטן בפזורה הבדואית.
מאיר כהן:
המקום הזה היום משגשג.
מאיר כהן:
יופי של מקום.
מאיר כהן:
ואם האוניברסיטה הייתה שמה את ידה, זה היה חלק מה-DNA שלה.
מאיר כהן:
חלק מהיוקרה של אוניברסיטה.
מאיר כהן:
לכן אני מבקש מהחברה מבן גוריון.
מאיר כהן:
אני גר עדיין בדימונה ואני בוגר שלכם ואשתי עכשיו סיימה תואר שני וילדי כולם בוגרים של בן גוריון.
מאיר כהן:
באמת תיקחו את זה כנקודה הציונית של העשייה שלכם – העיר אילת.
מאיר כהן:
אין יותר חשוב מלהמשיך בסיפור הזה.
יעקב מרגי:
נשמע את ראש הקמפוס.
יעקב מרגי:
נמצא איתנו ראש הקמפוס?
<נדב ששר:
פרופסור נדב ששר.
<נדב ששר:
אני ביולוג ימי.
<נדב ששר:
מנהל האקדמי של הקמפוס באוניברסיטת בן גוריון באילת.
<נדב ששר:
גם, כמו אמציה, הגעתי מתוך בחירה.
<נדב ששר:
דחיתי הצעות ממקומות שונים בעולם בשמחה רבה, כי אילת זה מקום אטרקטיבי למחקר.
<נדב ששר:
זאת גם עיר ייחודית שנדירות כמוה בישראל.
<נדב ששר:
אני אומר, אם צריך למצוא כמה אנשים לכל רעיון שיתנדבו ויקפצו, אילת זה המקום.
<נדב ששר:
יש חברה מאד תומכת.
<נדב ששר:
קמפוס אוניברסיטת בן גוריון באילת הוקם בשנת 2002.
<נדב ששר:
מאז סיימו שם מעל 3,000 סטודנטים.
<נדב ששר:
מעל 400 בעלי תואר שני-שלישי במשך הזמנים, כך שיש לנו גם פוסט דוקים שנמצאים אצלנו.
<נדב ששר:
תחומי הלימוד אצלנו הם רחבים מאד.
<נדב ששר:
יש גם ביולוגיה ימית וגם תיירות, שהם נושאים, כמו שמנואל תמיד אומר, הליבה, המרכז.
<נדב ששר:
אבל יש גם תחומים שהם תומכים מסביב, כמו עבודה סוציאלית, תעודת הוראה.
<נדב ששר:
ההשפעה של הקמפוס על העיר היא עצומה.
<נדב ששר:
נמצאים כאן נציגי אגודת הסטודנטים שעוד ידברו על כך, אבל שדרגנו - טוב, אני אקח את הכבוד על מעשיהם של אחרים - שדרגנו את מערכת החינוך בזכות תעודות הוראה לתיכונים, כאשר לוינסקי נמצאים כאן והם משדרגים כל הזמן את מערכת החינוך הכללית.
<נדב ששר:
מערכת לוחמי האש עכשיו סיימו אצלנו.
<נדב ששר:
משטרה.
<נדב ששר:
שב"ס.
<נדב ששר:
צה"ל.
<נדב ששר:
סדרה.
<נדב ששר:
אנחנו עוברים עכשיו לבנקים.
<נדב ששר:
לשדרג את כל המערכות אחת אחרי השנייה, מתוך השפעה של הרמה של תחומי הידע, תחומי הדעת בנושאים שונים.
<נדב ששר:
הקמפוס הגיע לשיאו מבחינת מספרי סטודנטים בשנת 2011, עם מעל 750 סטודנטים, ומאז יש לנו ירידה.
<נדב ששר:
היום אנחנו נמצאים עם כ-450 סטודנטים לתארים אקדמיים ועוד מספר דומה בתחומים החוץ אקדמאיים, כולל הכשרה מעשית מסוגים שונים.
<נדב ששר:
בשנה האחרונה קיבלנו בקשות לשיתוף פעולה בתחומי לימודים מארצות הברית, מאוסטרליה ומצ'כיה.
<נדב ששר:
במרס הקרוב יגיעו כ-50 סטודנטים ויש מספר שהוא נכון, שיבואו וילמדו גם בתחום האקדמי, גם מחוץ לאקדמי.
<נדב ששר:
הפוטנציאל הוא עצום.
<נדב ששר:
מבחינת לוחות ותכניות, תכנית ה-100 מיליון.
<נדב ששר:
בשש השנים האחרונות, שבע השנים האחרונות – אם נדייק – היו 4 תכניות, כולן הגיעו לאותן מסקנות בדיוק.
<נדב ששר:
המספרים נעו בין 1,500 סטודנטים ל-1,200 סטודנטים לתכנון מיידי, עם שאיפה של 3,000 סטודנטים.
<נדב ששר:
המספר הזה מופיע שוב ושוב.
<נדב ששר:
הדו"ח של חיים גורן הוא דו"ח ממצה, הוא דו"ח טוב.
<נדב ששר:
הוא דו"ח מדויק.
<נדב ששר:
הוא עונה על כל הנקודות, כולל הגדלת אנשי הסגל במכון הבין אוניברסיטאי.
<נדב ששר:
כולל איגום משאבים.
<נדב ששר:
כולל תכניות בין לאומיות.
<נדב ששר:
אנחנו רק צריכים ליישם אותו.
<נדב ששר:
לקחת אותו כמו שהוא וליישם אותו.
<נדב ששר:
כל המלצה כאן מופנית למקום אחר, פשוט צריך לעשות אותו.
יעקב מרגי:
מה הקשיים שלך היום, בהווה?
<נדב ששר:
יש לי היום שלושה סגל, אני אחד מהם.
<נדב ששר:
זה בערך אומר הכל.
<נדב ששר:
עם שלושה אנשי סגל אני מצליח להגיע לתפוקות מחקר מרשימות לשלושה אנשי סגל.
<נדב ששר:
אני מצליח ללמד 450 סטודנטים, נשען על מרצים מן החוץ או על מרצים מהאוניברסיטה, כשאני מפעיל חברת הסעות של מוניות שמביאה אותם כל פעם.
מאיר יצחק הלוי:
אין שום סיכוי להרים קמפוס כך.
<נדב ששר:
זאת המגבלה העיקרית שלי היום.
<נדב ששר:
מעבר לזה, יש לי בעיות של פיתוח קדימה.
<נדב ששר:
אני נמצא שורד עכשיו על הקשקש עם עזרה של האוניברסיטה, שויתרה על כל תקורה.
<נדב ששר:
שנה שעברה היא ויתרה על כל תקורה ואני מניח שבעוד יומיים היא תודיע רשמית שהיא תוותר על התקורה גם לשנה הנוכחית, כי הם תומכים בנו.
<נדב ששר:
הם רוצים אותנו שם, אבל אני נמצא שורד על הקשקש.
יעקב מרגי:
יש כאן נציגים של הסטודנטים?
מאיר כהן:
יש לי שאלה.
מאיר כהן:
רק מוותרים על התקורה או שיש איזו השקעה בנוסף?
<נדב ששר:
ינקי ירדני יענה.
<יעקב ירדני:
שמי ינקי ירדני, אני שר האוצר של קמפוס בן גוריון.
<יעקב ירדני:
אני המנהל המינהלי באילת.
<יעקב ירדני:
אנחנו משק כספי סגור.
<יעקב ירדני:
אנחנו אוכלים את מה שאנחנו מייצרים.
<יעקב ירדני:
אין תרומות מבחוץ ואנחנו כמובן שלא יכולים להתפתח מהשוטף.
<יעקב ירדני:
מאז 15 שנות קיומה של האוניברסיטה באילת, לא נבנה מטר מרובע אחד חדש, מלבד בניין מעונות הסטודנטים.
<יעקב ירדני:
בניין אחד מתוך תכנית אב של שבעה בניינים.
<יעקב ירדני:
אחד.
<יעקב ירדני:
אנחנו במאה אחוז תפוסה.
מאיר יצחק הלוי:
כשהקצנו את כל השטח, שנדע.
<יעקב ירדני:
לאורך כל השנים מאז שהבניין הזה קיים.
<יעקב ירדני:
אני לא מסוגל לתת פתרון דיור לנוספים.
<יעקב ירדני:
לא שאין פתרונות באילת, אבל האידיאלי זה עוד שני בניינים.
<יעקב ירדני:
אני ממלא אותם היום בלי בעיה.
מאיר כהן:
אתם מרגישים שמישהו מייבש אתכם?
מאיר יצחק הלוי:
הם לא יכולים, הם עובדים שם.
מאיר כהן:
אני שואל.
יעקב מרגי:
תן לו.
<יעקב ירדני:
בהיותנו משק כספי סגור, שחי אמנם קצת מעל הסטנדרטים, עם מיליון שקלים נוספים בשנה לפיתוח, הוא נבלע בשוטף.
<יעקב ירדני:
אני מרגיש את עצמי כמו הילד מול הסכר ההולנדי, ששם יד - - -
<יעקב ירדני:
רק עוד נקודה אחת, ברשותך.
<יעקב ירדני:
בהרכב של הסטודנטים באילת, 30% הם אילתיים ו-70% מגיעים מהצפון.
<יעקב ירדני:
70% סטודנטים חדשים כל שנה, מה הם עושים לעיר אילת, איזה טיוב הם מביאים לעיר אילת.
<יעקב ירדני:
אני לא צריך להרחיב בזה.
יעקב מרגי:
אנחנו מכירים את זה ממקומות אחרים, תודה.
יעקב מרגי:
נציגות של סטודנטים יש לנו כאן בדיון?
יעקב מרגי:
בבקשה, תציגי את עצמך.
<הילה לוי:
אנחנו פה שלושה.
<הילה לוי:
לי קוראים הילה לוי.
<הילה לוי:
יש לנו פה את נוי טרבלסי, יושב ראש האגודה ואת - - -
יעקב מרגי:
אחד מכם ידבר.
יעקב מרגי:
את רוצה לדבר, דברי בשם.
<הילה לוי:
אוקיי, אני סטודנטית באוניברסיטת בן גוריון, אני לומדת עבודה סוציאלית, מסיימת השנה גם וכאן מטעם אגודת הסטודנטים.
<הילה לוי:
יש פה כמה דברים.
<הילה לוי:
המון דברים נאמרו ומשהו אחד שנראה לי שהוא לא נאמר בפירוש - - -
מאיר כהן:
את לומדת באילת עבודה סוציאלית, כן?
<הילה לוי:
כן.
<הילה לוי:
יש המון המון דברים טובים שהסטודנטים רואים אותם ומחזקים אותם וחשוב שזה גם ייאמר כאן.
<הילה לוי:
אילת היא לא רק עיר של קיץ, זו עיר של חורף ואני סטודנטים, קהל שהוא לא קטן בעיר, הם מאד תורמים לכלכלה של העיר והם תורמים לה בכמה דרכים, גם אם זה במקום המסחרי וגם אם זה מהמקום של המשכיות.
<הילה לוי:
לדוגמא אצלנו בעבודה סוציאלית יש פרויקטים, לא מעט פרויקטים שגם ברגע שאנחנו מסיימים את התואר, הפרויקטים האלה ממשיכים להתקיים בעיר.
<הילה לוי:
לדוגמא גן של פליטים, גן פיראטי שעבדנו בו.
<הילה לוי:
סיימנו את הפרויקט והוא ממשיך להתקיים.
<הילה לוי:
הגן הזה עובד.
<הילה לוי:
נתנו הנחיות לגננת איך לעשות את זה יותר טוב וזה עובד.
<הילה לוי:
זו רק דוגמא להמון המון פרויקטים שממשיכים.
<הילה לוי:
משהו שדיברנו עליו בינינו, שבזווית ראייה שלנו, שאתם לא יכולים לשים לב אליו, כנראה, נראה לי שלושתנו לא היינו מתקבלים כל כך מהר לאוניברסיטה אחרת.
<הילה לוי:
מה שמיוחד בקמפוס של בן גוריון זה שהוא נותן אפשרות להתקבל.
<הילה לוי:
יש מגוון אפשרויות להתקבל שהן שונות מאוניברסיטאות אחרות, אבל הרף בחיים לא יורד.
<הילה לוי:
הרף הוא מאד מאד גבוה תוך כדי הלימודים, ככה שהתואר הוא תואר ברמה מאד גבוהה.
יעקב מרגי:
איכותי, תודה.
<הילה לוי:
כן אני אסיים ואגיד שכתבתי לי איזה ציטוט פה של מאיר בנאי, גם לזכרו, אבל כן גם להגיד משהו.
<הילה לוי:
שירו של שפשף.
<הילה לוי:
מאיר בנאי מאד מייצג בעיני צניעות.
<הילה לוי:
אני חושבת שהאוניברסיטה שלנו, הקמפוס, הוא מאד מאד צנוע, אבל יחד עם זה יש לנו שאיפה שהוא יגדל, שכמות הסטודנטים תגדל כי אנחנו מוגבלים מבחינת מגוון אפשרויות.
<הילה לוי:
אם זה תכניות לימוד שקיימות, גם ברמה הלימודים וגם בחיים הסטודנטיאליים.
<הילה לוי:
עם הצניעות הזאת, חשוב לנו שזה יהיה עשיר יותר בהמשך וזה בסופו של דבר גם לטובת העיר, שסטודנטים יישארו, כמו שאני מתכננת וחשוב לי להישאר, כדי לפתח את העיר.
מאיר כהן:
יפה.
יעקב מרגי:
פרופסור צבי הכהן.
<צבי הכהן:
טוב, תודה.
יעקב מרגי:
אתה רוצה שבסוף זה בא.
יעקב מרגי:
ההיפך, אם לא תשמע את כל הדברים הטובים שאומרים עליך, איך תהיה לך מוטיבציה?
<צבי הכהן:
אני לא הרבה בדברים על החשיבות של הקמפוס באילת, מפני שדיברו כל קודמי שהרחיבו ופרטו בעניין הזה ואני מצטרף לכל מה שאמרו פה, זה חשוב.
<צבי הכהן:
הקמפוס באילת חשוב גם לאילת, גם למדינת ישראל ואני לא רוצה להוסיף על זה.
<צבי הכהן:
נמתחה פה הרבה ביקורת על האוניברסיטה.
<צבי הכהן:
אני רוצה להזכיר שהאוניברסיטה לא זו בלבד שהיא הקימה קמפוס לתפארת בעיר באר שבע, שהוא הפך את באר שבע למה שהיא.
<צבי הכהן:
יש גם קמפוס בשדה בוקר ואני ארחיב גם עליו מיד וגם, אדוני יושב הראש, דיברת על מפעל האצות בקטורה.
<צבי הכהן:
מפעל האצות בקטורה זה גם מפעל של אוניברסיטת בן גוריון.
<צבי הכהן:
במקרה זה גם המעבדה הפרטית שלי.
<צבי הכהן:
הפרטית, איפה שאני עובד, בקבוצה של חוקרים בהובלה של עמיתי, פרופסור סמי בוסיבא.
<צבי הכהן:
העבודה שלנו, של מעל 30 שנה - - -
יעקב מרגי:
אני גדלתי על מכון חקר הנגב, שם צמוד לעירייה, כשהוא היה קטן.
<צבי הכהן:
כן, כן, שם התחיל הכל.
יהודה גליק:
הוא היה קטן וגם אתה היית קטן.
יהודה גליק:
שניכם גדלתם.
<צבי הכהן:
את כל הדברים האלה עשתה אוניברסיטת בן גוריון ועוד הרבה הרבה דברים אחרים.
<צבי הכהן:
יש בעיות בהגדלה של הקמפוס באילת, בין השאר זה נובע מזה שהקמפוס הוא קמפוס אוניברסיטאי וזה לא מכללה ולכן רף הקבלה, כמו שנאמר פה קודם, הוא גבוה ואני חושב שזה טוב ושזה צריך להיות.
<צבי הכהן:
אם רף הקבלה היה יותר נמוך, בוודאי שהיה אפשר לקלוט הרבה יותר סטודנטים.
<צבי הכהן:
אנחנו לא יכולים לעשות את זה.
<צבי הכהן:
אנחנו רוצים לשמור על רמה גבוהה.
<צבי הכהן:
בעיה נוספת, זה שכשמספר הסטודנטים הוא קטן, קשה להציע להם מגוון מספיק גדול של קורסים.
<צבי הכהן:
סטודנט, להבדיל מבית ספר יסודי, שלכל התלמידים בכיתה יש תכנית לימודים אחידה, באוניברסיטה, אולי בשנה ראשונה במקצועות מסוימים של תכנית אחידה, אבל אחר כך זה מתפזר.
<צבי הכהן:
זה לוקח את הקורס הזה, זה לוקח את הקורס הזה וצריך להציע מגוון גדול של קורסים.
<צבי הכהן:
אם אין לך מספר גדול של תלמידים, אי אפשר להציע מספר גדול, זה ביצה ותרנגולת.
יעקב מרגי:
פרופסור צבי הכהן, לא יצויר שאני יושב ראש הות"ת והמנכ"ל יושב לידי, מה היית אתה, כאוניברסיטה - - -
<צבי הכהן:
תרשה לי.
<צבי הכהן:
המתנתי פה בסבלנות עד עכשיו.
יעקב מרגי:
אני אתן לך את כל הזמן.
<צבי הכהן:
תאמין לי שזה עלה לי בבריאות.
יעקב מרגי:
מה, שמעת דברים קשים?
<צבי הכהן:
כי לשמוע - - -
יהודה גליק:
יש רופאים מצוינים בבאר שבע, אל תדאג.
יהודה גליק:
הבריאות זה בסדר.
יהודה גליק:
אני יודע.
יעקב מרגי:
אתה נוגע בדבר, אל תמליץ.
<צבי הכהן:
ומספר הסטודנטים המקומי, המועמדים, הוא לא מספיק גדול כדי להחזיק קמפוס ולכן צריך למשוך מכל הארץ וצריך שיהיו משאבים נוספים, או להתפרש מחוץ לגבולות ישראל.
<צבי הכהן:
אנחנו עושים את זה.
<צבי הכהן:
אנחנו פועלים לעשות תכנית בין לאומית במלונאות ותיירות.
<צבי הכהן:
אני מקווה שתקרום עור וגידים.
<צבי הכהן:
לכל הדברים האלה צריכים משאבים.
<צבי הכהן:
הוזכר פה קודם שיתוף פעולה עם עקבה.
<צבי הכהן:
זה יפה, זה רעיון יפה, אבל צד החתן מסכים, אבל איפה הכלה?
<צבי הכהן:
כשתהיה אישה - - -
יעקב מרגי:
בוא, הוא אמר.
יעקב מרגי:
בוא, אנחנו חברי הכנסת אומרים.
יעקב מרגי:
לא תמיד, אם יש דברים שצריך להתייחס אליהם.
<צבי הכהן:
אנחנו האוניברסיטה אולי היחידה בישראל ש - - -
יעקב מרגי:
אל תתלה בזה את כל דברי ההגנה, בוא.
<צבי הכהן:
על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון.
יהודה גליק:
תן לו לדבר.
יעקב מרגי:
יהודה, כבר הערתי לך היום פעם אחת.
<צבי הכהן:
אז כשיש שינוי מדיניות, יהיה גם הרבה יותר שיתוף פעולה ויש לנו שיתוף פעולה עם ירדנים, מעט מאד, באופן ספוראדי.
<צבי הכהן:
קשה מאד.
<צבי הכהן:
יש התקדמות אדירה בירדן.
<צבי הכהן:
זה בכלל לא פשוט.
<צבי הכהן:
מאד קל להגיד את זה, הרבה יותר קשה ליישם את זה.
<צבי הכהן:
הבעיה העיקרית בהרחבה של הקמפוס זה המימון והמחויבות לטווח ארוך.
<צבי הכהן:
אתה צריך להבין, ברגע שאני חותם על כתב קביעות לחבר סגל, זה צ'יק ל-35 שנה.
<צבי הכהן:
עלות של חבר סגל באקדמיה זה בערך – מנואל יתקן אותי, הוא יודע את המספרים בעל פה, אם אני טועה – בערך 400,000 שקלים לשנה.
<צבי הכהן:
תכפילו את זה ב-35, זה חבר סגל אחד.
<צבי הכהן:
אם אנחנו מקבלים איזו שהיא הבטחה לטווח קצר כזה או אחר ואחר כך אין המשך מימון, אנחנו מול שוקת שבורה.
<צבי הכהן:
אם היום תהיה החלטה לסגור את הקמפוס באילת, יש לנו שלושה חברי סגל, אנחנו נוכל לספוג אותם על אף שזו עלות נוספת, אפשר לספוג אותם.
<צבי הכהן:
אם היו שם 30 חברי סגל, היינו בבעיה גדולה מאד.
<צבי הכהן:
כדי להראות לך שאני לא מדבר בעלמא, יש קמפוס בשדה בוקר.
<צבי הכהן:
לא סתם שיש קמפוס בשדה בוקר, יש גם חוק בן גוריון שעל פי החוק הזה הוקם הקמפוס.
<צבי הכהן:
והחוק הזה אומר שצריכים לממן את זה ובאמת ות"ת במשך הרבה שנים גם מימנו את זה.
<צבי הכהן:
נתנו לנו סדר גודל של כ-40 מיליון שקלים בשנה.
<צבי הכהן:
דא עקא, שבשלב מסוים, אני לא אכנס לכל הפירוט, הוחלט שמבטלים את המימון הזה.
<צבי הכהן:
ועשו פייזינג האוט של חמש שנים, שבמשך חמש שנים הורידו את המימון הזה לגמרי.
<צבי הכהן:
נכון שהכסף נכנס לפול הכללי של המחקר וחלק גדול ממנו קיבלנו בחזרה, אבל עדיין, מ-40, כשאתה מקבל 32 בחזרה, זה חור של שמונה מיליון שקלים.
<צבי הכהן:
להחזיק קמפוס נפרד, יש לזה עלויות נוספות.
<צבי הכהן:
זה שמירה.
<צבי הכהן:
זאת החזקה.
<צבי הכהן:
זה הרבה סגל מינהלי, שלא הייתי צריך, אם הקמפוס היה בבאר שבע.
<צבי הכהן:
יש לנו גירעון שנתי קבוע של הקמפוס בשדה בוקר, שאין מי שיממן אותו.
<צבי הכהן:
ומה אני יכול לעשות עכשיו?
<צבי הכהן:
להגיד ל-80 חברי סגל תלכו הביתה?
<צבי הכהן:
אני לא יכול.
<צבי הכהן:
ולכן אי אפשר לבוא ולהגיד אוניברסיטת בן גוריון צריכה.
<צבי הכהן:
רבותי, נאה דורש ונאה מקיים.
<צבי הכהן:
Put your money where your mouth is.
<צבי הכהן:
אי אפשר לבוא לאוניברסיטת בן גוריון ולהגיד תעשו, תעשו, תעשו.
<צבי הכהן:
מאיפה התקציב יבוא?
<צבי הכהן:
מודל התקצוב של ות"ת בגדול מורכב משני מרכיבים – מודל ההוראה ומודל המחקר.
<צבי הכהן:
מודל ההוראה זה על פי מספרי סטודנטים.
<צבי הכהן:
כל עוד אין מספר סטודנטים גדול, שוב, ביצה ותרנגולות.
<צבי הכהן:
אני חושב שהיה ראוי שלות"ת יהיה מודל נוסף לא רק של הוראה, לא רק של מחקר, אלא גם של תרומה למדינת ישראל.
<צבי הכהן:
אני חושב שבתחום הזה אנחנו מובילים במדינת ישראל.
<צבי הכהן:
אני חושב שהוועדה המכובדת הזו, מה שהיא הייתה צריכה לעשות, זה ליזום חוק אילת, חוק השכלה גבוהה באילת, שבחוק הזה יהיה מעוגן לא רק חוק, כמו חוק בן גוריון שאין שקל אחד שנובע ממנו, אלא חוק עם תקנות, שאי אפשר יהיה למשוך את השטיח מתחת לרגלינו ואז תבואו ותראו איך אנחנו מקיימים שם קמפוס לתפארת.
<צבי הכהן:
ביקורת זה קל מאד למתוח, אבל - - -
יעקב מרגי:
אני כוועדה, עזוב מה נאמר, עוד לא שמעת דברי ביקורת.
יעקב מרגי:
אנחנו כאן כדי לשמוע את הדברים, לעזור, לסייע בידיך, לסייע בידי ראש העיר להביא.
יעקב מרגי:
ראש העיר מצידו צודק.
יעקב מרגי:
הוא חרד לגורלו של הקמפוס.
<צבי הכהן:
אני אין לי מילה אחת של ביקורת על ראש העיר.
<צבי הכהן:
אני חושב שהוא הצ'מפיון של הקמפוס שם ושל כל העיר בכלל והוא עושה גדולות ונצורות למען העיר.
<צבי הכהן:
אני אומר, יושבים פה חברי כנסת, יושבים פה כל מיני אנשים, כל אחד יש לו מה להגיד מה אוניברסיטת בן גוריון צריכה לעשות.
<צבי הכהן:
מה שאני אומר, אם אתם חברי כנסת ואתם באמת רוצים לשנות, תעבירו חוק.
מאיר כהן:
אתה יודע, עולה לי בבריאות לא להגיב.
מאיר כהן:
באמת, גם לי עולה בבריאות ואני כנראה אלך לאבא של יהודה גליק.
מאיר כהן:
אני אמרתי את הדברים.
יעקב מרגי:
הוא עוד פעיל?
מאיר כהן:
האם אדוני אומר ברוב הגינותו, שכשאנחנו רוצים לעשות את החישוב של החזקת האוניברסיטה, המקום הראשון שמבחינתנו אפשר להשתחרר ממנו כי זה עולה לנו כסף, זה - - -
יעקב מרגי:
הוא לא רוצה להשתחרר, לא, מאיר, בבקשה.
<צבי הכהן:
אני לא אמרתי שאני רוצה להשתחרר.
מאיר כהן:
בפועל זה כן.
<צבי הכהן:
זה לא.
מאיר כהן:
חברה, תגידו מה שאת ם רוצים להגיד.
מאיר כהן:
הרי הוא לא יסגור את המחלקה בבאר שבע, כי זה בבאר שבע.
יעקב מרגי:
כי היא לא גירעונית.
מאיר כהן:
אז מה?
<קריאה:
גם אילת לא גירעונית.
מאיר כהן:
סליחה - - -
יעקב מרגי:
מאחר שברפואה עסקינן, אתה יודע, קודם כל בוא נזהה את המחלה.
מאיר כהן:
האם אקדמיה במדינת ישראל, אקדמיה בנגב, שאני מסכים עם כל מה שהוא אומר, ששינתה את פניה של העיר באר שבע – ואני למדתי שם בשנת 1978 – האם אקדמיה אמורה לראות אך ורק דרך השקל, עם כל הבעיות - - -
יעקב מרגי:
אתה יודע שבנו את הקמפוס על מגרש המשחקים?
מאיר כהן:
עם כל הבעיות שיש.
מאיר כהן:
אני חושב שאקדמיה – וזה מה שניסיתי לומר ואני חושב שבתפקידנו כחברי כנסת, אתה צודק, אנחנו חייבים להיות הרבה יותר אקטיביים וללכת איתך כתף לכתף.
מאיר כהן:
אבל תפקידה של אקדמיה הוא גם לשדר שאני לא - - -
יעקב מרגי:
הכתובת שלו.
מאיר כהן:
תעזוב.
מאיר כהן:
אני לא רק מפעל.
מאיר כהן:
אני אלחם.
מאיר כהן:
זה מה שאמרתי.
מאיר כהן:
לא אמרתי שאתה לא צודק במלחמה, אבל אני אלחם ביחד עם ראש העיר.
מאיר כהן:
אני לא אגיד לראש העיר תקשיב, אם אתה לא תלך להשיג ואם הם לא יתנו, אין לי מה לעשות, אני סוגר.
מאיר כהן:
אני אגיד אני פותח בכל מקרה, אני אבוא איתך למאבק.
מאיר כהן:
כי כשהוא בא ונלחם ביחד עם ראש העיר, זה נראה אחרת.
מאיר כהן:
ותאמין לי, אני מדבר מתוך ניסיון.
יעקב מרגי:
שנייה, צבי, אני אתן לך.
יעקב מרגי:
ות"ת – תכינו תשובות.
יעקב מרגי:
יושב איתנו חבר מועצת העיר אילת מטעם סיעת הצעירים, מתן בארי, מי זה?
יעקב מרגי:
צעיר עדיין?
<מתן בארי:
פה, כן.
מאיר יצחק הלוי:
יליד אילת, דרך אגב.
<מתן בארי:
אני אספר טיפה רק מהצד של הצעירים.
יעקב מרגי:
אבל אין לך הרבה זמן.
<מתן בארי:
אין לי הרבה זמן, בקצרה.
<מתן בארי:
רק כדי לסבר לכם את האוזן וטיפה לנסות לתפוס את הזווית של אותו צעיר אילתי.
<מתן בארי:
נתוני הגיוס של העיר אילת הם בערך על 85%.
<מתן בארי:
מגיל 18, אותו צעיר אילתי מטייל ברחבי ישראל ומנסה להגיע הביתה פעם בשבוע-שבועיים למשך שלוש שנים ואז צריך להחליט – האם הוא לוקח את זה על עצמו עוד הפעם, למשך עוד שלוש-ארבע שנים לפחות וגם אחרי זה למשך העבודה וסביר להניח שמה שיקרה אחרי אותה החלטה שהוא יקבל, הוא יקום וילך והוא לא יחזור.
<מתן בארי:
בין הגילאים 23 ל-32 - יש בעיר אילת נשירה וזה עצוב להגיד וכואב לי - ומאיר יסכים איתי - של עשרות אחוזים קרוב למספר מכריע – 60-70 אחוז ירידה, מוצאים את עצמם הורים בגיל 50-60, שכבר הגיעו לנחלה והילדים שלהם גדולים והולכים ללמוד, מחפשים איפה לגור, אחרי הילדים שלהם.
<מתן בארי:
רוצים לראות את הנכדים.
<מתן בארי:
לא מוצאים איפה.
<מתן בארי:
אז צריכים לעקור את כל החיים שלהם וללכת למקומות אחרים, כי הילדים בוחרים ללמוד במקומות אחרים.
<מתן בארי:
אז בואו שנייה ננסה לחשוב, כולנו כאן בחדר, אדוני יושב הראש - - -