GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יהודה קלו לבנה:
רק מהניסיון הקטן של פיילוט זעיר שעשינו למשך שנה אחת, קיבלנו טלפונים מעשרות תלמידים ובתי ספר, "מתי מתחילים?
<יהודה קלו לבנה:
" ו- "מתי אפשר?
<יהודה קלו לבנה:
" ו "מתי כדאי?
<יהודה קלו לבנה:
" וכל ה-30 תלמידים שהשתתפו בפרויקט, בפיילוט, כולם הלכו ללימודי המשך להנדסאים וגם להנדסה.
<יהודה קלו לבנה:
זאת אומרת שהדבר הזה יכול לתת מיתוג אדיר ולהביא צעירים אל תוך התעשיה ולראות בזה מקצוע מכובד ומכניס.
<יהודה קלו לבנה:
אז אם יהיה לזה יד - - -
יעקב מרגי:
זה עוד פן.
יעקב מרגי:
דן פרת, קרן סטף?
<דן פרת:
דן פרת מקרן סטף.
<דן פרת:
הדבר שלא דיברו עליו בכלל זה כסף.
<דן פרת:
חינוך מקצועי עולה המון כסף - - -
יעקב מרגי:
אז בוא תספר לי מה עושה הקרן.
<דן פרת:
סטף וורטהיימר הוא כבר לא תעשיין פעיל היום, הוא הקדיש חלק מההון שהוא קיבל בעקבות המכירה לחינוך מקצועי ולהכשרה מקצועית, תמיכה, ארגון מגזר שלישי שנמצא בקשר עם משרד החינוך, עם משרד הרווחה, עם הרשתות, בפרויקטים שונים שכולם קשורים לחינוך טכנולוגי ולהכשרה מקצועית טכנולוגית.
<דן פרת:
עופר הזכיר את הפרויקט של "ללכת אל החזקים", בשביל שלא יגידו עלינו כל הזמן שאנחנו רק הולכים אל החלשים.
<דן פרת:
אני רוצה להגיד משהו מעניין, חבל שפרופסור יונה לא פה, יש לנו לא רק את הריאלי והגימנסיה.
<דן פרת:
11 בתי ספר, בנצרת בית הספר הכי חזק, בחולון הבית ספר הכי חזק, באנו לקרית גת ובאנו לבאר שבע – הם לא רצו אותנו, הם לא רצו את הכסף שלנו.
<דן פרת:
הם אמרו – אתם חינוך טכנולוגי, מגמת מכונות?
<דן פרת:
לכו מפה.
<דן פרת:
פצע ההסללה שותת עדיין ואנחנו מודעים לזה.
<דן פרת:
והמרכז, האשכנזי, הלבן רוצה היום חינוך טכנולוגי והפריפריה המזרחית החלשה – לא רוצה.
<דן פרת:
כי הם זוכרים את החטא, וזה היה חטא בשנות ה- 60 וה- 50 וה- 70.
<דן פרת:
זה הרע.
<דן פרת:
כן, הייתה הסללה.
<דן פרת:
יש הסללה במתמטיקה ואנגלית – אבל היא לא על רקע אתני, ברגע שזה הסללה על רקע אתני – אתה לא - - עכשיו, מה שאני מנסה להגיד, הטראומה של פרופסור יונה, היא גם טראומה לכלכלה הישראלית, כי הרי לקחו ילד שרק אוהב את מדעי הרוח ושמו אותו במסגרות, השקיעו בו פי שלוש כסף מתלמיד רגיל, כי זה עולה כסף, זה קבוצות קטנות, זה מכשירים, זה בלאי.
<דן פרת:
מה קרה בסוף?
<דן פרת:
לו יש טראומה ואין לנו מסגרים.
<דן פרת:
אז מה עשינו?
<דן פרת:
וכאן אני חוזר לנושא של הכסף, אל"ף, בנושא של ההסללה, חובת ההוכחה היא היום על המערכת.
<דן פרת:
ילד שאין לו נטייה טכנולוגית ולא רוצה טכנולוגיה, אם הוא עני זה לא מספיק טוב, אל תשימו אותו - - -
יעקב מרגי:
זו הכוונה מקצועית - - -
<דן פרת:
בדיוק, זה צריך להיות מתאים.
<דן פרת:
עכשיו, זה נורא רגיש.
<דן פרת:
היועצות הן משכנעות.
<דן פרת:
המשפחה היא חלשה, הוא כאילו מובל לזה ובסוף הוא מגיע אל המקום הלא נכון, וכאן צריך לפתח מערכת מאוד רגישה, בשביל לא לחזור.
<דן פרת:
כי אם נחזור על חטאי שנות ה- 50 וה- 60, לא עשינו כלום.
<דן פרת:
ואל הנושא הכספי, ברגע שאתה משקיע, אין היום יותר פועלי יצור במובן הרע, הג'ובים האלה עברו לירדן, לתאילנד, לאינדונזיה, אני לא יודע לאיפה – פועל מקצועי הוא פותר בעיות.
<דן פרת:
הרובוט עושה את העבודה והוא צריך לפקח ולתקן את הרובוט בתהליך האוטומציה.
<דן פרת:
אין אנשים בתעשיה בלי אנגלית, בלי מתמטיקה, בלי עברית, בלי מה שאנחנו קוראים "מיומנויות רכות".
<דן פרת:
התפיסה צריכה להיות הרבה יותר רחבה.
<דן פרת:
מדברים כאן על מסגרים ורתכים - חבר'ה, העולם הולך לכיוון אחר לגמרי, המקצועות המסורתיים נעלמים והאנשים הם אחרים לגמרי, ושם גם המשכורות הגבוהות.
<דן פרת:
אבל צריך לבוא ולהגיד גם לתעשיינים: תכניסו את היד לכיס, כי הם חושבים שהם צריכים לקבל הכל מוכן.
<דן פרת:
וצרילך להגיד, לאוצר זה עולה המון כסף, ודווקא לשכבות החלשות, צריך לשפוך עליהם טונות כסף בשביל לצמצם את הג'יני, כי הפערים החברתיים הם בלתי נסבלים, ובשביל להזניק את הפריון, כי 57 דולר מקבל עובד תעשיה מסורתית לשעה באירופה, 37 דולר מקבל עובד תעשיה בישראל – 20 דולר זה המון, הפער לשעה.
<דן פרת:
אנחנו יודעים היום עם הכשרה מקצועית, משפט אחרון, לקחת ילד משכבה מוחלשת ולהעלות אותו מ-25 שקלים ל- 37 שקלים, יגידו לנו שזו הסללה – זאת בעיה, אבל חייבים להתייחס לזה באיזשהי צורה.
יעקב מרגי:
תודה רבה.
יעקב מרגי:
רונן לוי, נמצא איתנו עדיין?
<רונן לוי:
תודה רבה.
<רונן לוי:
רונן לוי, יושב ראש איגוד המוסכים.
<רונן לוי:
לי קצת מפריעה מאוד השפה.
<רונן לוי:
אנחנו עובדים בשנים האחרונות די הרבה כדי לפתח מחדש את תעשיית הרכב.
<רונן לוי:
כמו שעופר אמר, משרד החינוך באמת משקיע בשנים האחרונות.
<רונן לוי:
אבל אנחנו עדיין רואים וחווים את זה שאנחנו מדברים בכותרות, אני מגיע לכאן כמעט כל שנה ויש הרבה כותרות.
<רונן לוי:
מדברים על הסללה ועוד.
<רונן לוי:
יש כמה דברים.
<רונן לוי:
קודם כל, הדבר הבסיסי הוא, שמדינת ישראל, פה ובוועדות האחרות שלידך, מחסלים את העסקים הקטנים, בין אם זה מפעלי דפוס, בין אם זה מפעלי פלסטיק, בין אם זה מוסכים.
<רונן לוי:
ילד לא יכול לראות אופק במקום שאין לו פרנסה ואין לו אופק.
<רונן לוי:
כשמדברים על אופק, צריך לדעת, אנחנו מפתחים מקצוע לעצמאים.
<רונן לוי:
ילד שעכשיו מתחיל ללמוד רכב, הוא מחר יכול להיות, אתן לך דוגמא, בענף הדו גלגלי.
<רונן לוי:
כל מי שמתעסק בענף הדו גלגלי במדינת ישראל, זה התחביב שלו, הוא אוהב לעבוד בזה, הוא עושה את זה והוא גם יכול להתפרנס מזה.
<רונן לוי:
זאת אומרת, אנחנו יכולים לייצר פרנסה לאנשים ויש לנו ענף מרתק כי הרכב זה לא מה שהיה פעם.
<רונן לוי:
זה ענף מרתק.
<רונן לוי:
עכשיו, מעצם זה שאנחנו מחסלים את העסקים, כאן ליד יש את משרד האוצר, הוא מטיל בירוקרטיות, והמים עולים הרבה, והחשמל עולה הרבה, והעיריה חוסמת את התלמידים וחוסמת גם את העסקים – בסופו של דבר אנחנו רואים כל הזמן שעסקים הולכים החוצה, קשה לנו מאוד לשלם משכורות לעובדים טובים, מצד שני, אנחנו חייבים כי כבר אין לנו עובדים.
<רונן לוי:
אז משכורות, למשל, לדיאגנודיסט אצלנו במוסך, כבר נהיה 17,000.
<רונן לוי:
פאנצ'ר מאכר, פעם פאנצ'ר מאכר היה מינימום – היום מקבלים 17,000 ו- 19,000 בשוק.
<רונן לוי:
ואי אפשר לשלם את זה, כי אין מאיפה לשלם את זה.
<רונן לוי:
בסופו של דבר, אנחנו יושבים פה ומברברים, ובצד השני משרד האוצר מחסל את העסקים הקטנים.
<רונן לוי:
וגם כאן, יושבים וכל הזמן מדברים, אנחנו כבר צועקים הרבה שנים, לא רק בשם המוסכים, אלא בשם העסקים הקטנים, שאנחנו גם מפעלים קטנים וגם עסקים, אנחנו לא רק חנות או ספר, שיש לו מקום קטן, אצלנו זה מפעל.
<רונן לוי:
ליפטים עולים כסף, כמו שהוא אמר, זה מתבלה, אתה צריך להחליף את זה.
<רונן לוי:
כל הזמן יש לך תחזוקה בתוך העסק.
<רונן לוי:
אתה צריך גם להתעדכן, אתה צריך ללמוד.
<רונן לוי:
אין היום בעל עסק, בעל מוסך, שלא כל הזמן בלימודים.
<רונן לוי:
אם תסתכל קצת על הפייסבוק שלנו, אתה תראה שאנחנו מוציאים אנשים לגרמניה, כדי לעדכן את הבוגרים.
<רונן לוי:
אני מוציא אנשים בני 70 ו-80 היום ללימודים כדי שהם יתעדכנו במקצוע ואנחנו פה יושבים וכל הזמן מברברים ומורים – אין.
<רונן לוי:
לגבי חינוך מקצועי, תעשה איתי עכשיו סיור בבתי הספר, אני גם בעל מוסך, ואני חורש את בתי הספר ואני מדבר עם התלמידים, אז אחת, קודם כל, עצוב לראות את התלמידים שאין להם תקווה ואין מי שייתן להם את התקווה.
<רונן לוי:
לתת תקווה לילד, קודם כל, לתת לו חווית הצלחה, זה מתחיל משם.
<רונן לוי:
מה זה משנה איפה הוא מתחיל?
<רונן לוי:
מרגע שהוא מתחיל, הבת שלי למדה תיאטרון, מה זה?
<רונן לוי:
זה לא הסללה?
<רונן לוי:
וכשהיא יוצאת החוצה לשוק, וכשבת
<רונן לוי:
אטרון במדינת ישראל לא משלמים משכורות, אלא כולם עובדים בלי תנאים סוציאליים – זה לא הסללה?
<רונן לוי:
אז היא פתאום היא בתאטרון, זה מאוד יפה, אבל אף אחד לא משלם לה.
<רונן לוי:
אז זה גם הסללה.
<רונן לוי:
וכשאני למדתי ספרות או סוציולוגיה, לא הסלילו אותי לאיזשהו מקום?
<רונן לוי:
בסוף נהייתי מוסכניק, לא חשוב.
<רונן לוי:
זה גם הסללה.
<רונן לוי:
בסופו של דבר, אם אתה נותן לילד חוויית הצלחה, וזה תלוי במורה שלו וזה תלוי במנהל שלו, אם אתה בונה את בתי הספר ואתה לא עושה להם חסמים בעיריות - - - אני לא יודע אם אתה מכיר את מה שקורה בעיריות, חוסמים ילדים מלהגיע ל - - - אנחנו ניסינו לפתוח את ה"אוטו-טק" הראשון עם משרד החינוך בפתח תקווה, נתקלנו בחסמים מטורפים בעירייה שלא מוכנה לתת שמות של תלמידים.
<רונן לוי:
אז כשיש לך חסמים כאלה, אתה לא יכול להצליח בשום דבר, אתה צריך לקחת מערכתית את הדבר הזה ולהתחיל לייצר בית ספר, כמו בצבא, אתה רוצה לעשות משהו טוב?
<רונן לוי:
תכשיר מורים.
<רונן לוי:
עדיין, אנחנו כבר בונים בתי ספר, משרד החינוך, אני עכשיו מלווה אותו, מוציא מליונים.
<רונן לוי:
8 מליון פה, 8 מליון שם, פה זה הרי לא העסק של אף אחד, אז מחלקים כספים בלי חשבון.
<רונן לוי:
8 מליון פה, 10 מליון שם, אבל בסוף בסוף, צריך להשקיע במורים, זה הדבר הבסיסי, ביכולות שלהם.
<רונן לוי:
צריך להשקיע בציוד.
<רונן לוי:
ציוד הוראה מודרני ויש ציודים כאלה, E-learning, יש היום ילדים מחוברים לדבר הזה, אפשר ללמד אותם בצורה מעניינת, מאתגרת.
<רונן לוי:
מעבר לזה שאנחנו גם מביאים אותם אלינו למוסכים בצורה אחרת, לא לעבוד ולטאטא, כמו שהיה פעם, היו מגיעים יומיים למוסך, אנחנו כבר יודעים לבנות את החינוך הזה ופשוט מתעלמים גם מהתעשיה עצמה.
<רונן לוי:
אנחנו עושים את זה היום עם תעשידע, אני חושב שזו הצלחה, נכון?
<רונן לוי:
אתמול התחלנו את הפרויקט באחד מבתי הספר ואומרת המנהלת שהתלמידים קורנים מאושר, כי פתאום הם מתחילים לראות - - - נכון?
<רונן לוי:
זה מה שהיא כתבה, התלמידים קורנים מאושר.
<רונן לוי:
אפשר לעשות חינוך אחר ולצאת מהמסגרות האלה שיושבים פה מדברים על אותם דברים כבר 50 שנה, ומדברים על אותם דברים, סליחה על הביטוי – כל הזמן ממחזרים אותו דבר.
<רונן לוי:
אני אבוא לפה גם שנה הבאה ויהיה אותו דבר.
<רונן לוי:
צריך ללכת לבית הספר וללמד את המורים רכב, אם עכשיו מורה למד רכב לפני 40 שנה, הם אנשים נהדרים, אני רואה אותם, הם מחבקים את הילדים, באמת כולם עושים עבודת קודש, אבל בייבי סיטר.
<רונן לוי:
לא מלמדים.
<רונן לוי:
צריך להתחיל לפתוח בתי ספר, לא בייבי סיטר - - -
יעקב מרגי:
אבל המגמה שבתי הספר יוצאים מתחום בתי הספר ב- - - כמו שהציג עופר - - -
<רונן לוי:
אין, לנו בחינוך התעשייתי, ואני באמת אוהב את זה ואני מחזיק אצלי עובדים במוסך, הם לא יוצאים, ההנדסאים לא יודעים מה זה רכב.
<רונן לוי:
י"ג-י"ד יוצאים הנדסאים, הבוגרים גם לא יודעים מה זה רכב.
<רונן לוי:
לא יודעים.
<רונן לוי:
אין מורים.
<רונן לוי:
מורים לא יודעים מה זה רכב, איך התלמידים יידעו?
<רונן לוי:
זה אחד - - -
יעקב מרגי:
ובוגרי בתי הספר התעשייתים?
<רונן לוי:
אמרתי, הם לא מגיעים אלינו.
<רונן לוי:
מי שמגיע לחימוש, יושבים פה חבר'ה של החימוש, לוקחים מהספרות, מתקשורת – אלה שעשו ספרות ותקשורת – עושים להם שמונה שבועות קורס, מתחילים להחליף ברקסים וזה.
<רונן לוי:
אין.
<רונן לוי:
שתבין, לא מגיעים אלינו מהחינוך התעשייתי, שזה אלפים של תלמידים – לא מגיעים למוסך.
יעקב מרגי:
לא מגיעים.
<רונן לוי:
לא מגיעים בצדק.
<רונן לוי:
כי אף אחד לא חיבר אותם, אף אחד לא כיוון אותם ולא בנו את התשתית של הדבר הזה של החינוך התעשייתי.
יעקב מרגי:
אני חושב שהצגת את זה נכון והיטב.
יעקב מרגי:
דוד ארז ולאחר מכן ניתן לך, יוסף.
יעקב מרגי:
דוד ארז נמצא איתנו?
יעקב מרגי:
הספיק לצאת.
יעקב מרגי:
חבר הכנסת יוסף ג'בארין ואנחנו נעשה סיכום לדיון הזה.
יוסף ג'בארין:
רק שתי הערות שיש לי לדיון.
יוסף ג'בארין:
הערה אחת, כשאני מסתכל על אחוזי הזכאות לבגרות בחברה הערבית ואני בודק גם את הבגרות האיכותית, מה שיכול להכניס אותם ל - - - ואני רואה שאנחנו מגיעים בקושי ל- 25%- 20%, זה אומר שיש לנו כמעט 80% שהם פשוט לא ילכו למוסדות להשכלה גבוהה.
יוסף ג'בארין:
ולכן הנושא הזה, בהתחשב, בלי להתחשב בהסללה, נהיה נושא סופר חשוב מבחינת איך נצליח שבכל זאת הצעירים הללו יהיו עם הכשרה מקצועית כלשהי.
יוסף ג'בארין:
אבל מה שאני אומר, שאני מרגיש שחסר מידע בשיח הכללי, בציבור, לגבי צרכי השוק.
יוסף ג'בארין:
זאת אומרת, אני נתקל הרבה בנתונים, כמה יש לנו עורכי דין בישראל יחסית למדינות אירופאיות, מה לגבי רופאים, מה הממוצע וכדומה, אבל כשזה מגיע למקצועות כמו נגרים, מוסכניקים וכו' וכו' – כמעט ואין לך מידע בשוק.
יוסף ג'בארין:
אני חושב שאלה נתונים מאוד חשובים כדי שאנחנו נבין את התמונה בכללותה, ואני מקווה שמידע כזה יהיה פעם זמין כדי שנוכל לראות איפה החברה בישראל עומדת לעומת חברות אחרות, מהם הצרכים הקיימים, שאני אוכל לייעץ לצעיר שאין לו בגרות ורוצה ללכת יותר למקצועות האלה, מה לייעץ לו וכדומה, אז לכן אני מאוד הייתי ממליץ שהמידע הזה יהיה יותר זמין.
<תמיר נוימן:
תמיר נוימן, מספנות ישראל.
<תמיר נוימן:
אני 25 שנה בתעשיה בתפקידים של משאבי אנוש, כוח אדם.
<תמיר נוימן:
אני הגעתי מהצפון, מהפריפריה, ואני גר שם.
<תמיר נוימן:
מרחוק מאוד הגעתי – מגשר הזיו.
<תמיר נוימן:
גדלתי בקיבוץ, לא עשיתי בגרות, התחלתי את כל מהתתחלה.
<תמיר נוימן:
הוסללתי למסלול מאוד בעייתי מבחינת מסלול לימודים, אבל אני נמצא פה היום ואני רוצה להציג את המצוקה הקשה של התעשיינים בתחום של עובדי ייצור.
<תמיר נוימן:
הייתה פה התייחסות שאני לא מבין אותה לגבי מסגרים, רתכים, חרטים וכיוצא בזה – האנשים האלה זה מייסטרים בתחומם, זה אמנים, זה אנשים שאתם לא מסוגלים להעריך את הידע האדיר שהם צריכים על מנת לייצר.
<תמיר נוימן:
בסופו של דבר, מכוניות, מטוסים, אוניות – בסופו של דבר עושים את זה מברזלים, ואת הברזלים מכינים האנשים האלו.
<תמיר נוימן:
אני עושה בשנה האחרונה כל מאמץ אפשרי להשיג את האנשים – אני לא מצליח.
<תמיר נוימן:
אנחנו הולכים להביא מסגרים, רתכים וחרטים מגרמניה, מרומניה, מכל מדינה שאפשר, ואני כבר יודע שזה קורה בארץ – חברים שלי עושים את זה.
<תמיר נוימן:
כשאני מדבר על דרכים, אני מדבר גם על משרד הכלכלה שיוצג פה על ידי שולי וגם על משרד החינוך.
<תמיר נוימן:
הוויכוח הפוליטי מי עושה מה הוא אותי לא מעניין כשאני צריך אנשים.
<תמיר נוימן:
זה אתם צריכים לבחור.
<תמיר נוימן:
ואתם באמת צריכים לעשות סדר בעניין הזה.
<תמיר נוימן:
אז היינו במסגרת תעשידע באום אל פחם, עשינו שם שלושה אנשים מצגת לכל בית הספר, בחרנו את ארבעת התלמידים הכי טובים, זה פרויקט שאנחנו עושים אותו כבר שנתיים, ואני מקווה שבתום השנה הזו, ביוני, כשהם יסיימו י"ב, הם יתחילו לעבוד אצלנו.
<תמיר נוימן:
אבל זה טיפה בים.
<תמיר נוימן:
הביקוש למקצועות האלה זה נמוך.
<תמיר נוימן:
מעבר לארבעה שאנחנו עושים בתעשידע, אנחנו עושים עם משרד הכלכלה, יש לנו עשרה חניכים, לכל חניך מוצמד חונך ושוב אני אומר – זה טיפה בים.
<תמיר נוימן:
מה שמדינת ישראל גורמת בסופו של דבר, זה לזה שהתעשיה הזו או שהיא תצא החוצה, ואנחנו החברה היחידה בארץ שבונה אוניות, יש עוד מפעל קטן של רמתא בדרום, אבל לא בסדר גודל שלנו.
<תמיר נוימן:
זה לא יהיה, כי אין לי את מקצועות הבסיס - - -
יעקב מרגי:
תעשיה אווירית באר שבע.
<תמיר נוימן:
נכון.
<תמיר נוימן:
אין לי את מקצועות הבסיס.
<תמיר נוימן:
היינו ביריד בסכנין, שלושה אנשים, שש שעות, ארבעה קורות חיים.
<תמיר נוימן:
חיפשתי ממקצועות הליבה, ואני קורא להם מקצועות הליבה, שהם המייסטרים של התעשיה הכבדה, תעשיית ההיי טק של הלואו טק, כמו שאנחנו בונים אוניה, מי שראה קוקפיט של אוניה, זה לא קורקינט, זה כלי שעולה מאות מליונים – ארבעה קורות חיים לא רלוונטיים.
<תמיר נוימן:
הלכנו, ישבנו שם, כשישים מעסיקים - - -
חנין זועבי:
הם למדו מקצוע באוניברסיטה?
<תמיר נוימן:
כן, זה יריד תעסוקה לבוגרים - - -
חנין זועבי:
בוגרי אוניברסיטה.
<תמיר נוימן:
- - יריד תעסוקה לבוגרים, התעניינות מאוד מאוד נמוכה.
<תמיר נוימן:
בעיני, אני אומר, או שהתעשיה תצא החוצה או שאנחנו ניקח עובדים לכאן.
יעקב מרגי:
אבל בואו, חבל שבדיון הזה לא צפה הנקודה הזו, ניקח את צה"ל.
יעקב מרגי:
צה"ל לפני 20 שנה ו- 30 שנה, עם הסדנאות שלו, ועם הימ"חים שלו, החזיק מכונאים, רתכים, חרטים - - -
<תמיר נוימן:
הוא קיבל תלמידים, חבר הכנסת.
<תמיר נוימן:
הוא קיבל ממערכת החינוך - - -
יעקב מרגי:
אתה יודע, אני זוכר כשדיברת לא הפרעתי לך.
יעקב מרגי:
ייצר אותם, הוא ייצר לנו בעלי מקצוע.
יעקב מרגי:
בשנים האחרונות הכל מיקור חוץ.
יעקב מרגי:
אז יש מתח.
יעקב מרגי:
יש תהליכים בחברה הישראלית - - -
<תמיר נוימן:
לא הבנתי, למה אתה קורא מיקור חוץ?
יעקב מרגי:
אני אומר לך, תקשיב.
יעקב מרגי:
אם צה"ל, בימ"חים שלו החזיק חשמליות והחזיק סדנאות למכונאות רכב וחשמלאי רכב ורתכים ומסגרים, התמחו שלוש שנים החיילים האלה, עבדו בזה, התחברו למקצוע, יצאו לאן?
יעקב מרגי:
נשפכו אל תוך התעשיה.
יעקב מרגי:
היום אין את זה.
יעקב מרגי:
היום יש את זה במינונים נמוכים.
יעקב מרגי:
רוב התחזוקה של כלי הרכב או הדברים האחרים, היום, אפילו התעשיות הבטחוניות שהם היו אוטונומיים ששאפו תמיד שהכל נעשה אצלם בגלל הסיווג הבטחוני, כבר שם יש מיקור חוץ.
יעקב מרגי:
אז יש מחירים לתהפוכות האלה.
יעקב מרגי:
אני לא בא עכשיו, הפתרון לא נמצא במקום אחד - - -
חנין זועבי:
לא הבנתי.
<תמיר נוימן:
אני גם לא.
יעקב מרגי:
עוד מחסור, עוד סימפטום למחסור של ידיים עובדות בתעשיה.
יעקב מרגי:
צה"ל הוא עתיר כוח אדם, נכון?
יעקב מרגי:
במקצועות האלה - - -
חנין זועבי:
עתיר כוח, כן.
יעקב מרגי:
את אוהבת את זה.
יעקב מרגי:
עתיר כוח אדם.
יעקב מרגי:
הוא הוציא למשק הרבה בעלי מקצוע בעבר, יותר מאשר היום - - -
<קריאה:
אבל הוא שואב יותר ממה שהוא מוציא.
יעקב מרגי:
רגע, בתחומים האלה של התעשיה.
יעקב מרגי:
זה עוד פן שלא הוצג פה וחבל שלא ביקשתם רשות דיבור, אבל אני הארכתי את הדיון, הדיון היה מיועד להיות שעה וחצי, הוא כבר שעתיים פלוס אז אני רוצה לסכם את הדיון.
<קריאה:
רק למה נדחתה ההקמה של המועצה המשולבת בעצם?
<קריאה:
המייעצת.
<קריאה:
יום ראשון הועלתה - - -
יעקב מרגי:
זו שאלה שאני לא יודע, תשאל את הממשלה.
יעקב מרגי:
אתה יודע שאנחנו - - - למדת אזרחות?
יעקב מרגי:
אחד הדברים הראשונים שלומדים באזרחות זה עקרון הפרדת הרשויות.
יעקב מרגי:
רבותיי, אני מודה לכל מי שהשתתף בדיון.
יעקב מרגי:
אין ספק שלא מיצינו הכל, אבל הדברים מועלים ואל תזלזלו במה שנאמר פה, למרות שתבוא בשנה הבאה, אתה תסבול ממחלות אחרות, לא בדיוק אותו דבר.
יעקב מרגי:
מה לעשות?
יעקב מרגי:
- - - יש התקדמות מצד אחד.
<רונן לוי:
לא מזלזל, נהפוך הוא.
יעקב מרגי:
הוועדה עמדה מקרוב על המחסור באנשי מקצוע בתעשיה והגיעה למסקנה שיש לעשות פעולה משולבת של משרד החינוך, העבודה, אני כבר לא יודע איך לקרוא למשרד הזה, העבודה והרווחה והתעשיה, לשיפור תדמית המקצועות הטכנולוגיים.
יעקב מרגי:
הוועדה קוראת למשרד החינוך לבחון הפעלת מערכת מקצועית אוביקטייבית להכוונה מקצועית בטרם ישובצו תלמידים למגמות אותם הם בוחרים.
יעקב מרגי:
הוועדה קוראת למשרד החינוך להכין תכנית פעולה להתגברות על המחסור במקצועות ההוראה של המקצועות הטכנולוגיים, אנחנו מכירים את הקושי הזה גם באקדמיה.
יעקב מרגי:
גם המרצים במקצועות ההנדסה, זה לא כפפה ליד כל מורה לפיזיקה.
יעקב מרגי:
אז שוב, תם ולא נשלם.
יעקב מרגי:
אני מודה לכולם.
יעקב מרגי:
הישיבה נעולה.
יעקב מרגי:
בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 20 במרץ 2017, כ"ב באדר תשע"ז.
יעקב מרגי:
על סדר היום: הצעת חוק המרכז למורשת מלחמת ששת הימים, שחרור ירושלים ואיחודה, מה שנקרא מבחינתי "חוק גבעת התחמושת".
יעקב מרגי:
אנחנו ערב יציאתנו לפגרה ואת החוק הזה הביאו לנו - - -
<מירב ישראלי:
בשבוע שעבר.
יעקב מרגי:
מה שנקרא "ערב שבת בין השמשות".
יעקב מרגי:
אנחנו נחושים בדעתנו שהחוק הזה יבוא לכדי גמר חקיקה עוד לפני יום ירושלים.
יעקב מרגי:
אני לא אומר ראו הוזהרתם, אבל קחו את זה בחשבון בתוכנית העבודה שלכם.
יעקב מרגי:
לכן שמתי זאת מיד בתוכנית העבודה של הוועדה.
הוא כזה:
מירב, הבמה כולה שלך, אבל במידת הרחמים.
הוא כזה:
לפרוטוקול, היום, כשיש לי קצת מצב רוח, אז אני לא עוקץ.
הוא כזה:
המל"ג ומשרד החינוך הודיעו שהחוק מקובל עליהם ולכן הם לא שולחים נציגים והם תומכים.
הוא כזה:
בסדר, אוקיי.
<מירב ישראלי:
הצעת חוק המרכז למורשת מלחמת ששת הימים, שחרור ירושלים ואיחודה.
יעקב מרגי:
איך אפשר לשכוח את זה.
יעקב מרגי:
לא לחינם נמצא איתנו חבר הכנסת לשעבר והשר לשעבר זבולון אורלב.
יעקב מרגי:
הוא מהיוזמים של החוק הזה ולכן הוא יהיה שותף איתנו גם בגמר.
יעקב מרגי:
המלאכה תיקרא לא רק על שם גומרה, אלא גם על שם מי שהתחיל אותה.
יעקב מרגי:
כאן הברכות, אני חושב שזה דבר שגורם קצת נחת.
יעקב מרגי:
זה דבר שאתה חשבת עליו עוד לפני כן, כיוונו לדעת גדולים אחריך.
יעקב מרגי:
ברוך תהיה.
<מירב ישראלי:
הצעת חוק למרכז מורשת מלחמת שש הימים, שחרור ירושלים ואיחודה.
זבולון אורלב:
הערה לעניין השם – אנחנו מציעים לשקול להוסיף בכותרת את השם "גבעת התחמושת" .
זבולון אורלב:
כלומר: הצעת חוק המרכז למורשת מלחמת ששת הימים, שחרור ירושלים ואיחודה וגבעת התחמושת.
זבולון אורלב:
זו מטרת החוק.
יעקב מרגי:
משרדי הממשלה, יש התנגדות?
יעקב מרגי:
אין התנגדות.
יעקב מרגי:
חשבתי שזה ברור מדברי הפתיחה שזה כך וטוב שחיזקת.
זבולון אורלב:
אמר בגין שגם דברים ברורים צריך שייאמרו.
יעקב מרגי:
יש הערות למטרת החוק?
יעקב מרגי:
אין.
יעקב מרגי:
שנציגו נמצא איתנו כאן, נכון?
יעקב מרגי:
למען הסר ספק.
<מירב ישראלי:
היום יעלה במליאה החוק של וינגייט, שהוא גם תאגיד סטטוטורי, ובעצם החוק הזה עוקב כמעט בכל עניין אחרי המודל של התאגיד הסטטוטורי.
יעקב מרגי:
השאלה מה היה המודל ומה היה החיקוי.
<מירב ישראלי:
במקומות שהדברים הם לא בדיוק, אני אדבר עם נציגי הממשלה.
<מירב ישראלי:
רק רציתי לומר שמבחינת היחס, האתר מוגדר פה כאתה שהוכרז כאתר הנצחה לפי חוק אחר.
<מירב ישראלי:
זה משהו שאני עוד רוצה לדבר איתם, לגבי היחס בין שני החוקים.
<מירב ישראלי:
זה לא משהו מהותי.
יעקב מרגי:
משרד הביטחון, סליחה שאני חוזר לשם.
יעקב מרגי:
לגבי המורשת, היתה הערה.
יעקב מרגי:
אז תעירו.
<אריה מועלם:
מבחינתנו בקשר למורשת ההגדרה נכונה.
<מירב ישראלי:
זה היה סעיף ההגדרות.
<מירב ישראלי:
כמובן שאם השם יתוקן, הוא יתוקן לכל האורך.
<מירב ישראלי:
גם זה סעיף שהוא ייחודי לחוק הזה.
<חגית עזרא:
אפשר תיקון קטן?
יעקב מרגי:
כן, בבקשה.
<חגית עזרא:
אני ממשרד ההסברה תחת משרד התרבות והספורט, מפיקה את הטכסים הממלכתיים בגבעת התחמושת.
<מירב ישראלי:
בדרך כלל אנחנו לא מציינים יחידות ספציפיות.
יעקב מרגי:
את יחידת סמך עצמאית?
<חגית עזרא:
היינו יחידת סמך עצמאית והיום שילבו אותנו לתוך התרבות והספורט.
יעקב מרגי:
אתם תחת המטריה של המשרד.
<מירב ישראלי:
בגדול, אלה דברים שהממשלה יכולה לשנות גם בעתיד ולכן אין טעם לקבע את זה בחקיקה.
איתן ברושי:
היא תשנה, אל תדאגי.
איתן ברושי:
בחלוקה הבאה, ישנו.
איתן ברושי:
זה כמו עם השירות הלאומי.
איתן ברושי:
תהיה חלוקת השלל.
<לימור תוסיה-כהן:
סליחה, אדוני, אם אפשר הערה של נוסח.
<לימור תוסיה-כהן:
מבחינת החלוקה לסעיפים קטנים (ב) ו-(ג) – גם המטרה בסעיף קטן (ג) גם היא פעולה שהמרכז צריך לעשות לשם הגשמת מטרותיו.
<לימור תוסיה-כהן:
לכן אני מציעה לעשות את זה כאחת הפסקאות של סעיף קטן (6).
<מירב ישראלי:
זה משהו שהתכוונתי לדבר עליו.
יעקב מרגי:
ההערה מתקבלת?
יעקב מרגי:
אני לא רוצה לחזור לדיונים על הערות שנאמרו כאן.
<מירב ישראלי:
לישיבה הבאה אנחנו יכולים להביא כבר נוסח חדש.
יעקב מרגי:
אבל אני לא רוצה בישיבה הבאה לפתוח דיון על הנוסח.
<לימור תוסיה-כהן:
זה לא עניין של מהות.
יעקב מרגי:
את זוכרת בחוק שלא היתה מהות ושרפתי דיון שלם על בלי מהות?
יעקב מרגי:
אני מבהיר שאין זמן פציעות במשחק הזה.
<מירב ישראלי:
אני עוד צריכה לדבר איתם על כמה דברים.
איתן ברושי:
מלחמה שלמה עשו בשישה ימים ואת החוק הזה אי אפשר להעביר ב- ?
איתן ברושי:
תעשו מאמץ.
יעקב מרגי:
אהבתי את ההערה.
יעקב מרגי:
אנחנו נעמוד ביעד.
איתן ברושי:
היעד הוא לפני הפגרה.
<קריאה:
אין מצב.
איתן ברושי:
אין מצב.
איתן ברושי:
השתלטו על המדינה, היועצים.
<מירב ישראלי:
אני מזכירה שזו חקיקה ראשית ואנחנו נותנים לזה את היחס הראוי.
זבולון אורלב:
אבל אני מבין שאין כוונה לשנות את המהות.
יעקב מרגי:
לא, לא במהות.
<מירב ישראלי:
גם פה אנחנו צריכים לדבר על המודל של התאגיד.
<מירב ישראלי:
זה רק ניסוח.
<לימור תוסיה-כהן:
אני רק אומר שהסיפא מתכוונת לזה שהתאגיד, כמו כל תאגיד אחר, אינו יכול להינשא, אלא כשיר לפעולות משפטיות המתיישבות עם אופיו כגוף מאוגד.
<לימור תוסיה-כהן:
זו היתה המשמעות.
<מירב ישראלי:
ברור.
<מירב ישראלי:
כמו שאמרנו, זה נושא משפטי.
<מירב ישראלי:
זה הנושא של המודל של חוקי התאגיד, שכולם יהיו אחידים.
<מירב ישראלי:
אז אם מדברים על מודל חדש - - -
<לימור תוסיה-כהן:
אנחנו נסכם בינינו.
<מירב ישראלי:
זו תוספת חדשה שמשרד המשפטים רוצה להכניס לחוקי התאגידים.
<מירב ישראלי:
נדבר על זה גם.
<מירב ישראלי:
בווינגייט למשל, הורדנו את זה.
<לימור תוסיה-כהן:
זה נכון.
<מירב ישראלי:
אה, אתם לא רוצים שזה יהיה ראש האגף?
יעקב מרגי:
הנה הוא פה, את שומעת את זה מפי הגבורה.
<לימור תוסיה-כהן:
לתיקון הזה יש השלכה לעניין הקדנציות.
<לימור תוסיה-כהן:
כשאנחנו אומרים אקס אופיציו, לא הגבלנו אותם בקדנציות מתוך הבנה שנדרש שאותו אדם שמכהן באותו התפקיד, הוא ספציפי יהיה חבר במועצה.
<לימור תוסיה-כהן:
לכן, ככל שאנחנו משנים את זה ומעבירים את זה לאיזשהו עובד אחר מאותו אגף, אין מניעה משפטית לעשות את זה, אבל צריך להבין שאז הקדנציות כן יחולו עליו בדומה לחברי המועצה האחרים.
<מירב ישראלי:
עובדי המשרדים האחרים.
<מירב ישראלי:
תכף נגיע לזה.
זבולון אורלב:
למה צריך שלושה?
<מירב ישראלי:
אחרת זה לא כולל את כל המוסדות.
יעקב מרגי:
יש לי שאלה – לו יצוין שמפקד חטיבה הוחלף בגלל אילוץ כל שנה.
יעקב מרגי:
אז כל שנה יוחלף מישהו מטעמו?
<מירב ישראלי:
לא.
<מירב ישראלי:
ברגע שיש מינוי, המינוי תקף לקדנציה ואז רק בפעם הבאה זה יתחלף.
יעקב מרגי:
אז למה ההדגשה הזאת "המכהן"?
<ישי יודקביץ:
המכהן במועד המינוי.
<מירב ישראלי:
האמת היא שזה לא משנה.
<ישי יודקביץ:
זה רק רמטכ"ל יכול.
<ישי יודקביץ:
להעלות את זה לרמטכ"ל או משהו כזה.
יעקב מרגי:
אז אולי כדאי להכניס את ההערה שבמידה וזה קורה - - -
<מירב ישראלי:
אני עוד אדבר אתכם.
<ישי יודקביץ:
ראש אכ"א.
<מירב ישראלי:
אז נדבר על זה.
<מירב ישראלי:
אתם תגידו ואנחנו ננסח את זה.
<ישי יודקביץ:
ראש אכ"א אחראי על הדברים הללו.
זבולון אורלב:
אני רוצה לשאול את ראובן פינסקי.
זבולון אורלב:
היועץ המשפטי שלנו, אופיר כץ, העיר אם לא כדאי שהנציגים יהיו גם כן לפי החטיבות.
זבולון אורלב:
אחרת יכול להיות שכל הנציגים של המשפחות יהיו מחטיבה אחת והחטיבות האחרות לא יקבלו.
<ראובן פינסקי:
אבל יש מועצה ציבורית להנצחת החייל.
<ראובן פינסקי:
אני לא חושב שכדאי שאנחנו ניכנס לזה.
<אריה מועלם:
זו החלטה של המועצה.
<אריה מועלם:
אני חושב שזה נכון שזה יישאר בהחלטת המועצה.
<אריה מועלם:
המועצה היא גוף סטטוטורי.
זבולון אורלב:
תיאורטית יכול להיות שכל המשפחות השכולות תהיינה מחטיבה מסוימת ולא מחטיבות אחרות?
זבולון אורלב:
אופיר כץ העיר את ההערה הזאת.
<ישי יודקביץ:
אתה מצמצם עוד יותר את שיקול הדעת של המועצה הציבורית.
<ישי יודקביץ:
יש להם מספיק מרחב תמרון פה, אם זה על הקרבות על שחרור ירושלים או בקרב אחר בששת הימים.
זבולון אורלב:
מילאתי את חובתי להעלות וקיבלנו את התשובה.
<ישי יודקביץ:
דרך אגב, אנחנו גם לא יודעים אם יש במועצה משפחות שכולות של ירושלים, כי ההורים כבר הלכו לעולמם.
זבולון אורלב:
קיבלנו.
זבולון אורלב:
היועץ המשפטי שלנו שאל מה לגבי מינוי ממלא-מקום לראש המועצה.
זבולון אורלב:
האם הזה לא במודל שלכם?
<מירב ישראלי:
עשינו את זה בחוק הקודם.
<לימור תוסיה-כהן:
מבחינתנו אין מניעה לקבוע מינוי ממלא-מקום קבוע.
<אהוד בן נפתלי:
אני עורך-דין של גבעת התחמושת, ממשרד אופיר כץ.
<אהוד בן נפתלי:
בסעיף 11(ד) נכתב שהמניין החוקי בישיבות המועצה הוא מחצית מחבריה המכהנים ובהם יושב-ראש המועצה.
<אהוד בן נפתלי:
אם לא נמנה ממלא-מקום קבוע או אפשרות למנות ממלא-מקום, בעצם יש - - -
יעקב מרגי:
היא אמרה שאין מניעה, אין בעיה.
זבולון אורלב:
עוד הערה אחת – מי ממנה רואה חשבון, עורך דין ומבקר?
<קריאה:
ועדת ביקורת.
<לימור תוסיה-כהן:
המועצה ממנה.
יעקב מרגי:
זה תפקידי המועצה.
<לימור תוסיה-כהן:
את רואה החשבון אנחנו לא - - -
זבולון אורלב:
מה שאת כן מסכימה, ואם לא – נכניס עוד סעיף קטן, (9).
יעקב מרגי:
למה?
יעקב מרגי:
זה בכלל תפקידי המועצה.
זבולון אורלב:
זה לא כתוב.
<ישי יודקביץ:
לא כתוב למנות.