GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יוסי בר: בא משרד החינוך אומר יאללה, לקלוט אותו, 10 שעות קיבלת.
<יוסי בר: מה קרה?
<יוסי בר: אתה תסתדר כבר, איך אני אסתדר?
<יוסי בר: אני לא קולט את הילד והשנה באמת לא הייתה לנו ברירה, במקרים כאלה אמרנו שלא קולטים, אין אישור כתוב על 39 שעות, לא קולטים את הילד ונגמר הסיפור.
<יוסי בר: וככה באמת קלטנו כאלה ילדים.
<יוסי בר: מצד שני באמת צריך לעזור לילד, זה סיפור טרגי, אי אפשר להתעלם מזה וזה בדיוק מה שאנחנו עושים.
<יוסי בר: אנחנו לא פה מתפנקים, אנחנו פה בשביל לתת שירות לילדים של חינוך מיוחד.
<יוסי בר: אין ברירה.
<יוסי בר: רק אני מספר איך זה הולך במשרד החינוך, הם אומרים 'קח, תקלוט'.
נורית קורן: כן, גם אני שמעתי על אלה שצריך לתת שעות.
נורית קורן: רחלי, צריך לשים את זה על השולחן, כל הוועדות למיניהן טוענות שצריך איקס שעות, בא משרד החינוך ואומר שעתיים.
נורית קורן: איזה סייעת תרצה לעבוד רק שעתיים?
נורית קורן: וזה חובה, צריך לפחות ארבע שעות.
נורית קורן: מושג של שעתיים אסור שיהיה על השולחן.
<רחלי אברמסון: אין סייעת לשעתיים, תסלחו לי שאני אומרת - - -
נורית קורן: אז אני אומרת לך, יש לי עכשיו מקרה כזה.
<רחלי אברמסון: אבל בואו נדבר על זה, נורית.
יעקב מרגי: רחלי, אחר כך, בסוף.
נורית קורן: לא, אני רק מציפה את זה, זה קשור לזה.
יעקב מרגי: היא הציפה, תתייחסי בסוף.
<יוסי בר: זה הנושא של סל סייעות תגבור, שחייבים לתת לו ביטוי בכל המוכר שאיננו רשמי ולהגדיל את הסל הזה.
<יוסי בר: אני רוצה לדבר על נושא נוסף שהוא נושא כואב מאוד, בפרט במקום הזה שבו אנחנו יושבים, נושא האחיות.
<יוסי בר: אנחנו נותנים מענה, עם השנים, ודיברנו על זה בוועדה אצלך, דיברנו על זה בהרחבה ואני אדבר על זה בטיפה, עם השנים יש יותר ויותר מדיניות הכלה, כלומר מוסדות חינוך יכולים להכיל ילדים שבעבר היו מאושפזים יום שלם.
<יוסי בר: השיטות החדשניות של הרפואה שמאפשרת לנייד ולהעביר ילדים למוסדות חינוך, ההורים רוצים אותם בבית ופה מוכרחים לציין שני גופים מאוד מאוד לטובה, את משרד הבריאות ומשרד הרווחה.
<יוסי בר: משרד הבריאות ומשרד הרווחה, ואפילו קופות החולים, בשביל לעודד את העניין הזה, שילד לא יהיה מאושפז אלא יימצא בבית הוריו, מעניקים חליפה מעולה של כסף ומשפרים מאוד מאוד את המשפחות שיכולים להחזיק את הילד כמעט בלי עלות.
<יוסי בר: אנחנו מכירים משפחות שההורים פשוט התפטרו מהעבודה וזו בעצם העבודה שלהם, לטפל בילד יום שלם.
<יוסי בר: אותו ילד בבוקר צריך ללכת למסגרת חינוך, בבית הוא לא מקבל מסגרת חינוך אז יש את כל הלוגיסטיקה של להסיע אותו, עם סייעת, בלי סייעת, עם אחות, בלי אחות, זה נושא שלא קשור אלינו, מה שקשור אלינו זה שהילד מופיע בשערי בית הספר ואנחנו צריכים לתת לו שירות.
<יוסי בר: הסל המצוין, וכשאני מדבר איתכם על סל, זה סל שיכול להגיע לעשרות אלפי שקלים בחודש.
<יוסי בר: הסל הזה, כשהילד מגיע לבית הספר, נעלם.
<יוסי בר: הילד נהפך לשמינית מכיתה, מורה וסייעת, אין שום התייחסות.
<יוסי בר: וכשאני אומר אין שום התייחסות זה אומר שהילד הזה למשל צריך לעבור סקשן, אני מתחיל איתכם, ציוד רפואי מתכלה - - -
יעקב מרגי: אותם הורים, לא באים איתו?
<יוסי בר: לא, ההורים לא באים איתו, להורים יש מיליון סידורים להכין, לנקות, לעשות סטריליזציה אחרי הלילה.
<יוסי בר: ההורים לא מתפנקים.
נורית קורן: הם גם צריכים קצת חופש מהילד, די.
<יוסי בר: הם גם צריכים טיפה ונטילציה, נכון, צודקת מיליון אחוז, אני מדבר איתכם כשהילד מגיע לפה, מבחינת משרד החינוך הוא ילד שווה לילד של לקות למידה, שווה.
<יוסי בר: אין שום התייחסות בסיסית לצרכים והצרכים הם מטורפים.
<יוסי בר: אני לא מדבר על הלוגיסטיקה שצריך מנהלת נפרדת, אני לא מדבר על זה שצריך עובדת סוציאלית לתחזק את המשפחה, אני לא מדבר על זה שצריך אחות צמודה.
<יוסי בר: ורק בשביל שנבין, וסליחה, רחלי, במחילה ממך, באמת במחילה, אנחנו היום ה-4 בספטמבר, אין לנו מושג מה תקן האחיות של בית הספר הזה לשנת הלימודים תשע"ז.
<יוסי בר: אין לנו מושג.
<מזל בוגנים: הגיע ביום חמישי.
<יוסי בר: הגיע ביום חמישי?
<יוסי בר: אני שמח מאוד לשמוע, ברכסים עדיין לא הגיע.
<יוסי בר: אני מעסיק כמה אחיות, אני מניח שאני מעסיק 7 אחיות שם, ללא תקן.
<יוסי בר: יכול להיות שמחר פמי פרימיום יבואו ויגידו לי 'תקשיב, יש לך תקן רק ל-4 אחיות'.
<יוסי בר: זה מצב אבסורדי, אנחנו היינו צריכים לדעת את התקן שלנו ב-30 במאי.
יעקב מרגי: אהבתי שאמרת 30 במאי.
יעקב מרגי: זה התאריך שיהיה אצלי בחוק החדש שנחוקק, שכל ילד או ילדה בישראל יידעו ב-30 במאי איפה הם לומדים בשנה הבאה.
נורית קורן: נהדר, בדיוק זה מה שרציתי להעלות.
<יוסי בר: עוד רגע אנחנו נחזור לרצוי ומצוין.
יעקב מרגי: זה לא קשור אלייך, רחלי, זה קשור לחינוך המיוחד של החברה הישראלית, לא של תלמידי ישראל.
<יוסי בר: אנחנו עוד רגע נחזור לרצוי ומצוי, אבל בעניין הזה של האחיות חשוב לתת פוקוס נוסף.
<יוסי בר: גיוס אחיות במדינת ישראל זה נושא סבוך, גיוס אחיות בדרום הארץ הוא נושא בלתי אפשרי, בלתי אפשרי.
<יוסי בר: אנחנו בשנים מסוימות העסקנו פקידה במשרה מלאה, אך ורק שתשב לאתר אחיות.
<יוסי בר: אי אפשר לאתר אחיות במדינת ישראל.
<יוסי בר: רק בשביל שתבינו את האבסורד, היה לנו סיפור, שאני נוהג לספר אותו בשביל להמחיש את האבסורד בגיוס אחיות.
<יוסי בר: אנחנו היינו מגישים כל שנה את הצרכים של האחיות למשרד החינוך, משרד החינוך היה מאשר או לא מאשר.
<יוסי בר: בשנה אחת, על ילד אחד שתמיד קיבל אחות, משרד החינוך אמר שהוא לא זכאי לאחות.
<יוסי בר: לא זכאי, לא קלטנו אחות, התחלנו את שנת הלימודים.
<יוסי בר: ביום השני לתחילת הלימודים האמא נסעה לירושלים, יולי תמיר הייתה אז שרה, האמא נסעה לירושלים, עשתה אוהל מול משרד החינוך בלב רם עם מגאפון וחיכתה שהאאודי של יולי תחנה.
<יוסי בר: איך שהיא ירדה, 'פושעת, רוצחת', טה טה טה, ההיא שמעה את זה, חצתה את הכביש, אמא עומדת עם ילד בן 6, 7, 8, 'מה הבעיה?' 'את רואה את הבן שלי?
<יוסי בר: לא אישרו לו אחות ממשרד החינוך', 'מי לא אישר לך?', טלפון ללבנה אברמוביץ, 'בואי למטה עכשיו', היא יורדת למטה, שש בערב, 'מחר בבוקר יש שם אחות'.
<יוסי בר: בסדר גמור.
<יוסי בר: עכשיו, יש פוקוס של השרה, אנחנו מחר בבוקר צריכים למצוא אחות.
<יוסי בר: למחרת ישבו אצלנו במשרד פקידות בכירות של משרד החינוך עם טלפונים, 'שלום, יש לכם אחות?', 'שלום, יש לכם אחות?'.
<יוסי בר: לקח לנו חודש וחצי של עבודה אינטנסיבית, כשכל העולם מעורב, לאתר אחות ונתבענו על ידי ההורים, אנחנו כעמותה, שלא סיפקנו אחות חודש וחצי.
<יוסי בר: משרד החינוך אמר להורים 'תתבעו את מגן הלב, מה אני קשור?
<יוסי בר: אני אישרתי לכם אחות ב-10 בספטמבר, אתם לא סיפקתם חודש וחצי'.
<יוסי בר: סיפור אמיתי שאני מספר לכם, על חלם.
<יוסי בר: לשמחתי השופט במדינת ישראל, כשסיפרתי לו את הסיפור, אמר 'אתם נמחקים מהתביעה, אתם לא קשורים בכלל לתביעה'.
<יוסי בר: אני מספר לכם סיפור, עובדות, שקורות, שמפוצצות, ואין לנו למי לבכות.
עודד פורר: איפה משרד הבריאות?
<יוסי בר: בוא אני אסביר לך, זו שאלה מעניינת, כי אנחנו בעניין הזה לא שקטים, לא יושבים על השמרים, משרד הבריאות, אנחנו ציפינו לעזרה ממשרד הבריאות וקיבלנו ההיפך ואני אסביר לך.
<יוסי בר: קשה, אי אפשר לאתר באזור הדרום אחיות, אנחנו אפילו חושבים - - - אנחנו קודם כל עשינו את זה בעצמנו, עודדנו אחיות בארצות הברית להגר, לעלות - - -
עודד פורר: אני לא סתם שאלתי אותך את השאלה, זה מהכובע הקודם שלי.
<יוסי בר: לעשות עלייה לישראל בשביל להתקבל אצלנו כאחיות, וגם פה מערימים קשיים במשרד הבריאות, שלא ייאמנו.
<יוסי בר: אנחנו כבר מאתרים את כוח האדם, אנחנו מביאים אותו ולפעמים שנתיים אנחנו מעסיקים אותו עד שמשרד הבריאות מכיר בו כאחות.
<יוסי בר: אבל הנושא היותר מעניין - - -
יעקב מרגי: היא עבדה בבית החולים סיני בניו יורק, אבל פה היא לא תוכל לקבל - - -
<יוסי בר: נכון, נכון מאוד, רק אם היא לא תעבור כל מיני הכשרות או התאמות.
נורית קורן: עודד, אנחנו צריכים לשים את הרגל בעבודה ורווחה ומכיוון שאתה מכיר את הנושא כדי להריץ עכשיו את הנושא של אחיות ורופאים.
נורית קורן: אנחנו מודעים לזה - - -
יעקב מרגי: את אופטימית.
יעקב מרגי: אני בכל הקדנציות הקודמות שלי ניסיתי.
נורית קורן: בסדר, אבל אני לפחות הצלחתי את רופאי השיניים.
<יוסי בר: אבל אני רוצה להסביר לכם.
<יוסי בר: אתה אומר שאני קשור למשרד הבריאות ואתה צודק, במה אתה צודק?
<יוסי בר: אתה צודק שבוקר אחד נוחתת כאן במוסד מפקחת מחוזית, מפקחת נפה זה נקרא, של משרד הבריאות, 'אהלן, שלום, אני המפקחת', 'ברוכה הבאה'.
<יוסי בר: רק בשביל שתבינו, משרד הבריאות לא מתקצב אותנו בשקל בודד.
<יוסי בר: והיא נכנסת לכיתה ואומרת 'סליחה, מתי החלפתם מצעים לילדה?', אמרו 'בבוקר', 'לא, פעם בשעתיים אני רוצה החלפת מצעים', את רוצה?
<יוסי בר: מי יחליף?
<יוסי בר: 'אני רוצה כביסה, אני רוצה ניקוי של שירותים פעם בשעה', אני רוצה, אני רוצה, הביאה לנו רשימה של 60 דברים כמעט צו סגירה למקום.
<יוסי בר: כמעט.
<יוסי בר: אנחנו אומרים 'אנחנו אנשי חינוך, יש לנו פה אחות מוסמכת, האחות עוד כל מה שהיא יודעת, 'לא, לא, אני דורשת מכם', מינימום מה שהיא דורשת מבית חולים קפלן, מינימום.
<יוסי בר: אנחנו באים ואומרים איך נעמוד בזה?
<יוסי בר: מבחינת תקנים ומבחינת - - - ואז זה שוב פעם חוזר למשרד החינוך.
<יוסי בר: עכשיו זה היופי, הסנכרון בין המשרדים.
<יוסי בר: משרד החינוך אומר, הנחיות של אחיות תקבל ממשרד הבריאות, משרד הבריאות אומר:
<יוסי בר: כסף תקבל ממשרד החינוך, כסף למה?
<יוסי בר: ברשותך, רחלי, ואני מציף את זה עוד הפעם, השכר של אחות, מה שמשרד החינוך חושב שאני צריך לתת לאחות לשעה זה 54 שקל לשעה.
<יוסי בר: אין לי אחות אחת שמועסקת פה בפחות מ-90 שקל.
<יוסי בר: אין לי כזאת אחות.
<יוסי בר: משרד החינוך אומר '54 שקל שילמתי לך', תן עם זה הבראה, תן ביגוד, תן שעות נוספות, תן מה שצריך, יש לך מספיק', 54 שקל לשעה, מה רע?
יעקב מרגי: עלות מעביד זה שכר מינימום.
<יוסי בר: נכון, אתה צודק מיליון אחוז.
<יוסי בר: זה מה שהוא נותן, 54 שקל.
<יוסי בר: אין, אנחנו לא מעסיקים בפחות מ-90 שקל.
<יוסי בר: אין בנמצא.
<יוסי בר: גם אם נחפש אני לא - - - לפמי פרימיום, ולמרות שרחלי בעניין הזה חולקת עליי, משלמים הרבה יותר, שזה כבר עניין של אי שוויון, אבל אני אומר, גם בעניין הזה אני סוף סוף מוצא אחות שהיא אחות מעשית ולא אחות מוסמכת.
<יוסי בר: את האחות הזאת אני מחבק בכל כוחי ואומר 'בואי תעבדי פה', מציע לה הטבות, הכול בסדר, היא מתחילה לעבוד.
<יוסי בר: להבנתי היא יכולה לעבוד כאן, אחות מעשית, עבדה שנים בבית חולים, יש כאן אחיות מעשיות, מנוסות מאוד, היא עובדת תחתיהן, הכול מסודר.
<יוסי בר: גב' רחלי אברמסון שלחה לי מייל ב-30.6, ששתי האחיות המעשיות שמועסקות כאן אצלי, והן חירום, לא יקבלו כסף רטרואקטיבית מספט
<יוסי בר: מבר כי הן מעשיות ולא מוסמכות.
<יוסי בר: רחלי שיושבת לידי שלחה את המייל ואני אמרתי לרחלי, 'יש שתי אופציות'.
<יוסי בר: סליחה, זה לא היה ב-30.6, זה היה ב-1.6.
<יוסי בר: אמרתי לרחלי, יש שתי אופציות, אופציה אחת זה שמחר בבוקר יבואו ההורים ויהפכו לך את השולחן במשרד, ואז את תרוצי ותגידי לי 'תעסיק, תקבל כסף'.
<יוסי בר: אופציה שנייה, שאני הולך נגד לבית משפט.
<יוסי בר: אני מעסיק אותן מ-1 בספטמבר, חלק מהאחיות אני מעסיק פה כבר כמה שנים וכל שנה אישרתם את זה, מה את מעדיפה?
<יוסי בר: 'תן לי לחשוב, אני אענה לך תשובה', ובאמת ב-30.6 היא ענתה לי את התשובה, כי ב-1.7 אני כבר לא יכול לשלוח את ההורים, הם כבר בחופש.
<יוסי בר: הם בקייטנה, אבל הם בחופש.
<יוסי בר: זה אבסורד.
<יוסי בר: ואני אומר את זה, באמת אנחנו מאוד מיודדים, רחלי, חשוב להבין את זה, אנחנו מיודדים, אבל יש פה עוולות שזועקות לשמים.
<יוסי בר: אני רוצה לתת שירות, אני מחפש אחיות בנרות, אני מוצא אחות מוסמכת ומה רחלי אומרת?
<יוסי בר: יכול להיות שהיא צודקת, היא אומרת 'אני מוכנה לאשר, משרד הבריאות לא מאשר'.
<יוסי בר: חייבים לעשות בזה סדר.
<זלמן ינקלביץ: יוסי, אם הוא כבר דיבר על הסנכרון של משרד הבריאות ומשרד החינוך אני אתן עוד דוגמה שקשורה לכל בתי הספר וגם ל'מגן הלב'.
<זלמן ינקלביץ: יש לנו הנגשה - - -
<רבקה וידר: לפרוטוקול תגיד את ה - - -
<זלמן ינקלביץ: אני אגיד עוד פעם, קוראים לי זלמן ינקלביץ, מנהל אגף חינוך חרדי בעיריית אשדוד.
יעקב מרגי: אנחנו כאן בדיון ועדה, לכן גם מי שמכירים אותו יאמר את שמו.
<זלמן ינקלביץ: כיתות לק"ש, לקויי שמיעה, אנחנו צריכים להנגיש ובשנה האחרונה הנגשנו פה בעיר בסביבות 30 כיתות.
<זלמן ינקלביץ: מגיע משרד החינוך וחלק מההנגשה הוא תובע את מה שעומד לנו פה על הקיר, לוחות לבד שקולטים את הרעשים להקל על הילדים לקויי השמיעה.
<זלמן ינקלביץ: אתה בא ומתקין, משרד החינוך שילם חלק מזה, את הרוב, העירייה משתגעת כדי להתקין את זה, בלגן עם קבלנים והכול הכול הכול, עומד.
<זלמן ינקלביץ: מגיעה חודש אחר כך מפקחת משרד הבריאות - - -
יעקב מרגי: 'תוריד את זה'.
<זלמן ינקלביץ: זה תופס קרדית האבק, 'אני תובעת להוריד את הכול, אם לא, אין רישיון לבית הספר'.
<זלמן ינקלביץ: זה אבסורד שהעלינו אותו כבר כמה פעמים, גם בפני משרד הבריאות, גם בפני משרד החינוך ואנחנו לא מוצאים לו פתרון.
<זלמן ינקלביץ: אם כבר יוסי דיבר, דחפתי גם את הנושא הזה.
<יוסי בר: אני רוצה לחזור אליך, חבר הכנסת מרגי, ולספר לך שהתכנסנו אצלך ב-20 במרץ 2016 ודיברנו על חלק מהנושאים שעומדים כאן ואתה שלחת מכתב לנפתלי בנט וליעקב ליצמן ולחיים ביבס וכתבת בסעיף 5 ככה: 'הוועדה קוראת למשרד החינוך ליצור תקינה לטיפול בילדים מורכבים בריאותית.
<יוסי בר: לצורך כך על המשרד להתייעץ עם כל המשרדים הנוגעים בדבר וגם עם העמותות הנוגעות בדבר ונציגי הורים'.
<יוסי בר: בקשה לגיטימית.
<יוסי בר: נפתלי בנט עונה לך, אני אומר לך, זה ל'גב האומה', נפתלי בנט עונה לך ככה: 'כ-20 תלמידים המשובצים במסגרות חינוך מיוחד על פי הלקות שלהם מקבלים שירותי אחות צמודה ושירותי ייעוץ של רופא למסגרת, 10 תלמידים במוסדות רשמיים ו-15 תלמידים במוסדות מוכרים שאינם רשמיים בפיקוח משרד הבריאות'.
<יוסי בר: אני לא הצלחתי להבין.
יעקב מרגי: זה לא נפתלי.
<יוסי בר: עשיתי את זה בגוגל טרנסלייט.
יעקב מרגי: רחלי, מי ניסח לו את התשובה?
<יוסי בר: טוב, זה סודות מהחדר.
<רחלי אברמסון: אני לא מכירה את זה, אני לא יודעת, יכול להיות שניסחו את זה ב - - - אני רוצה לראות את התמונה הכוללת ואם יש דיון אז אני שמחה גם להיות שותפה לו.
נורית קורן: אני רוצה לשים פה על השולחן שרחלי עושה כמיטב יכולתה.
<יוסי בר: רחלי מדהימה.
נורית קורן: רחלי מדהימה, אבל הידיים שלה כבולות.
<רחלי אברמסון: לא, זה לא עניין אישי.
<יוסי בר: אתם לא יודעים מה זה בשבילנו שיש לנו עם מי לדבר, פעם לא היה לנו עם מי לדבר.
<רחלי אברמסון: אנחנו נתייחס לכל - - -
נורית קורן: נכון, היא מתייחסת לכל דבר, הצוות שלה גם.
<רחלי אברמסון: אני חושבת שאנחנו תיכף נעשה הבהרה בין ההקצנה לבין זה.
עודד פורר: אני חייב לומר בהקשר הזה, אדוני היושב ראש, הסיפור של ילדים עם צרכים מיוחדים בנושאים בריאותיים והסנכרון בין משרד החינוך למשרד הבריאות זה אבי אבות הטומאה, זה הבירוקרטיה בהתגלמותה, איך משרדי הממשלה - - -
<יוסי בר: אין לנו זמן, אז אני רוצה את הנושא האחרון.
<מזל בוגנים: חשוב לי לציין בהקשר הזה, יש לנו 5 תלמידים שלא אמורים היו לפתוח את שנת הלימודים, הם משובצים במוסדות רשמיים, שההורים מבקשים רק להגן עליהם.
<מזל בוגנים: התלמידים האלה הגיעו לכאן ב-1.9, לא משובצים על פי חוק, אין להם את המענה ואנחנו עדיין צריכים תשובה שתיתן עבורם את המענה, כי המסגרת כבר הודיעה, אם אני לא טועה לפני חצי שנה שהם לא יכולים - - -
<יוסי בר: דחו אותנו במרץ אחרי שביקשנו.
<יוסי בר: אני רוצה במילה אחת, אם דיברנו על אבסורד, אז באמת יש עוד משהו שזועק לשמים, ילדים אלרגנים.
<יוסי בר: ילדים אלרגנים שמשובצים במערכת החינוך הרגילה זכאים לסייעת צמודה.
יעקב מרגי: עד גיל?
<יוסי בר: בשנייה שמגיעים לחינוך מיוחד נעלם הסל הזה וזה מפוצץ.
יעקב מרגי: יש רציונל.
<יוסי בר: מה הרציונל?
יעקב מרגי: רגע, אני לא הסנגור של ה - - - יכול להיות שיש עוולות בגלל זה, אני מוכן להגיד מה הרציונל.
יעקב מרגי: הרציונל הוא, ברגע שהילד הגיע לכיתת חינוך מיוחד, יש לו את כל המעטפת.
יעקב מרגי: יש לו מעטפת, הוא מעובה בשיטת תקצוב אחרת, זאת אומרת אתה לא יכול ליהנות משני עולמות, זו התפיסה, זה הרציונל.
יעקב מרגי: עכשיו, יכול להיות שברציונל הזה יש עיוותים, צריך לטפל בהם, כי הסוגיה של ילדים אלרגנים, גם במערכת החינוך הרגילה היא סיפור שלא נגמר, זה רומן שלא נגמר, מה שנקרא.
אמיר אוחנה: אגב, הזכאות זה לכל האלרגנים?
אמיר אוחנה: כי יש דרגות.
יעקב מרגי: יש דרגות, יש ועדה שקובעת רמת סיכון, רמת - - -
אמיר אוחנה: זה עניינים של רמת סיכון.
יעקב מרגי: זה עד גיל מסוים.
יעקב מרגי: הורים דואגים לילדים, רוצים את זה עד כיתה ח', אבל תפיסת העולם אומרת שילד עד גיל 9 כבר מודע ל - - - רבותיי, אני הסנגור שלהם, אבל גם אנחנו צריכים לדעת, מי שמכיר את המשפחות, את הסביבה, הילד גדל עם זה, הוא מפתח את המודעות, יודעים להתארגן, להתרגל, הילד כבר - - - כשבא הורה ואומר 'גם אחרי גיל 9 אני רוצה'.
<קריאה: לילד בחינוך המיוחד יש לו את המודעות לזה באמת כי הוא לא מקבל.
<יוסי בר: אני רוצה שאנחנו נסכם, אין לנו זמן, אנחנו גם צירפנו את זה בדפים.
<יוסי בר: אני רוצה שאנחנו נסכם בכמה מילים, קודם כל את התחושה הטובה שלנו, שבאתם עד הנה כדי להקשיב לנו ולשמוע אותנו ומהניסיון שלנו חבר הכנסת מרגי לא נעלם.
<יוסי בר: ואני שמח מאוד לראות שחברי הכנסת שנמצאים גם כן מעורים בפרטים ולקחו לתשומת לבם את הדברים האלה והדברים האלה באמת יטופלו ברמה גבוהה.
יעקב מרגי: בוא נעשה את זה ככה, אני אומר מספר מילים ואני אתן לחברי הכנסת התייחסות, לאחר מכן נשמע את רחלי ואת האורחים, מי שירצה להתייחס, אבל ממש בקצרה.
יעקב מרגי: אין ספק, אני לא מופתע.
יעקב מרגי: אני לא מופתע, לא מרמת הביצוע שלכם, אני מכיר את המוסדות, אבל גם לא מופתע מזה שיש עיוותים ויש לקויות, מה לעשות?
יעקב מרגי: אתם לא היחידים שהמדינה שמחה שאתם קיימים.
יעקב מרגי: אם אתם לא הייתם קיימים, או שהשירות היה חסר או שהמדינה הייתה שמה את ה-100%.
יעקב מרגי: בשנה האחרונה אני למדתי שזה תחום שהוא - - - בהתחלה הייתי כועס על רחלי, היא הייתה באה לוועדה, ואני אומר את זה בכנות, מה לעשות?
יעקב מרגי: לומדים, כולם לומדים, זה תחום שאתה כל הזמן מתקדם תוך כדי הליכה, זה לא משנה סדורה שאתה קובע אותה בחוזר מנכ"ל והיא רצה, כי התחום הזה הוא מאוד דינמי, הוא מאוד אישי, כל אחד צריך את החליפה שלו ואת ההתאמות שלו ולפעמים כשאתה עובד בנהלים וחליפות אישיות, יש דלתא שצריך לאפס אותה.
יעקב מרגי: אז זה התפקיד שלנו.
יעקב מרגי: למזלנו המשרד קשוב.
יעקב מרגי: אנחנו לא אחת קיימנו דיונים ופתחנו נושאים ואתה רואה שזה נלקח אליהם.
יעקב מרגי: אני לא מתרגש מהתגובה של נפתלי, זה גורמים מקצועיים שלקחו אותו ל - - - מי שניסח לו לקח את זה לאותה הנקודה שהוא רצה להבליט, אבל לי לא היה ספק שאני בא למקומות, למוסד חינוכי שידעתי שתהיה פה התופעה הזו, שהנהלים לעומת המציאות בשטח שהיא מורכבת יותר.
יעקב מרגי: זה לא ביקור ראשון שלי במוסד דומה לזה.
יעקב מרגי: אני הייתי בעלי נגב, שם בכיתה ראיתי שמורה אחת צמודה לתלמידה, מורה, זו שיטת לימוד שאני יושב מול מחשב ורק בהבעות המורה צריכה להבין אם היא קלטה אותה והיא ענתה לה והיא מפרשת אותה.
יעקב מרגי: לכן אלה דברים שהם לא מדע מדויק, אין חוזר מנכ"ל שיכול להכיל - - - אם אני אנסח את כל מה שאני רוצה לומר, אין חוזר מנכ"ל שיכול להכיל את מה שנעשה במוסדות האלה, אבל זה התפקיד שלנו, לבוא, לשמוע, לראות, לנסות.
יעקב מרגי: יש לנו בעיה, כן, בעבודת הממשלה ובתיאום הבין משרדי, אבל למרות שבשנים האחרונות המשרדים יודעים לדבר בינם לבין עצמם, זה לא היה בשנים עברו, תמיד היינו מתפוצצים בוועדות, למה המשרדים לא יודעים לדבר אחד עם השני.
יעקב מרגי: שוב, מתוך חרדה ורצון לא לעשות גם כפל תקצוב וכפל טיפולים, אז כשמעבירים ילד מאחריות משרד הבריאות למשרד החינוך מעבירים אותו במלואו והמשרדים צריכים לדעת לדבר.
יעקב מרגי: אתה מציף נקודות שבאמת צריך להתייחס אליהן.
יעקב מרגי: מי שמסתובב במערכת החינוך הרגילה כמעט בכל כיתה אתה תראה מורה פלוס איש צוות, או שהיא סייעת צמודה של אחד התלמידים ואז היא במובלע מטפלת, או עוד מורת תגבור.
יעקב מרגי: קשה לי, קשה לחשוב שבכיתה של 8 ילדים סיעודיים תהיה מורה וסייעת אחת.
יעקב מרגי: צריך לראות.
יעקב מרגי: אני לא יודע איך עושים את זה, צריך לחשוב על זה.
יעקב מרגי: אני חושב שכל הסוגיה הזו של החינוך המיוחד צריכה לעבור חקיקה וכל הסיפור הזה של - - - זה פחות או יותר, בוא נראה איך נצא בסיכום בסוף הדיון הזה.
עודד פורר: רק בעניין אחד, מתוך כל העניינים, ואני מצטרף לכל מה שאמרת, באמת, אותי זה הכי מטריף גם בדברים האחרים וזה הבירוקרטיה הבין משרדית הזו, שבסוף הוא מכתת רגליו בין משרד למשרד.
עודד פורר: אז אל"ף, אני חושב, אדוני, שצריך לכנס ישיבה משותפת עם ועדת העבודה והרווחה ספציפית על העניין הזה.
עודד פורר: זה מצד אחד, מצד שני צריך להגיע למצב בסוף שהאזרח, אני אומר את זה למשרדי הממשלה, וזה לא רק בעניין הזה, עומד מול גורם אחד.
עודד פורר: זאת אומרת משרד החינוך ומשרד הבריאות צריכים לפתור ביניהם את ההסמכות ואת הכול ואת הכול הכול והוא צריך לעמוד מול משרד החינוך ובבאק אופיס של ממשלה, שישברו את הראש המשרדים ביניהם על ההסמכות.
עודד פורר: אני אומר בסוף, כדי להיות פרקטיים, הפתרון יכול להיות לכל נושא האחיות, אמרתי את זה כשהייתי מנכ"ל ואני אומר את זה עכשיו, הוא דרך העלייה ודרך היכולת להתגבר על זה, אבל מה שמשרד הבריאות עושה לעולים שמגיעים לפה הוא מטורף.
עודד פורר: אני מקדם איזה שהוא משהו מול השר ליצמן, כדי שלפחות יהיה היתר מוגבל לאחות עד שהיא מוסמכת, היתר מוגבל לשנתיים-שלוש.
עודד פורר: יודעים איפה היא עבדה, היא לא מגיעה משמים, אם היא עבדה בבית חולים הר סיני בניו יורק היא לא יכולה להיות אחות אצלכם פה?
עודד פורר: נקווה שנוכל לעזור.
אמיר אוחנה: אני באתי ללמוד ולשמוע.
אמיר אוחנה: אני חבר חדש בוועדה, אז בוודאי היושב ראש וגם החברים האחרים בקיאים ממני בחומר, אבל גם כדי להביע הערכה רבה לעבודה המבורכת שאתם עושים כאן.
אמיר אוחנה: זה נכון לכל אנשי החינוך, שאנחנו מפקידים בידם את היקר לנו מכל, את הדור הבא, את הילדים של כולנו, אבל זה נכון במיוחד למי שעוסק בחינוך מיוחד.
אמיר אוחנה: ולא באנו לעזור לכם, באנו לעזור לנו, כי השירות המבורך שאתם עושים הוא עבור החברה כולה.
<יוסי בר: תודה רבה רבה.
יעקב מרגי: נורית.
נורית קורן: אז אני קודם כל הייתי מאוד רוצה שכל הפעילות הזאת של חינוך המיוחד תהיה תחת משרד החינוך ותחת הממשלה, שהכול יתוקצב ולא נצטרך עמותות והגיע הזמן שבאמת המדינה תיתן את מה שצריך.
נורית קורן: אני קצת יודעת על חינוך מיוחד, כי אני נתקלתי בקשיים אישיים ואני יודעת הרבה דברים ואני מאמינה שהקשיים שנמצאים בבית ספר אחד נמצאים גם בבית ספר אחר ולכן אני רוצה להציף פה, כשכבר אנחנו יושבים, עוד בעיה.
נורית קורן: כיתת שמע.
נורית קורן: הייתי בבית ספר אורים, לי לא צריך לספר על כיתת שמע כי אני יודעת מה זה, הייתי בשוק מוחלט כשאמרו לבית ספר, בית ספר לחינוך מיוחד, יש ילדה שזקוקה לכיתת שמע, 'זאת כיתת שמע', אני אומרת להם 'סליחה, מה זה כיתת שמע?
נורית קורן: זה בכלל לא'.
נורית קורן: אז אני מבקשת שיהיה מישהו מאצלך שיעבור בכל בתי הספר לחינוך מיוחד, בכל העמותות ובכל המקומות ויבדוק אם צריך שם כיתת שמע, שתהיה כיתת שמע עם כל הציוד שלה, עם הכול.
נורית קורן: אני אומרת לך, זה חמור ביותר.
נורית קורן: הנושא הנוסף, שצריך עוד עובד.
נורית קורן: באורים, בגלל שזה באילת, הם חייבים לקבל את כל הילדים.
נורית קורן: אי אפשר להסיע למקום אחר, הם באמת מעורבים שם, כאב לי הלב, באמת כאב לי הלב, את באמת רואה שהצוות עושה כל מה שהוא יכול, היו שם גם ילדים סיעודיים בכיתה של ילדים קצת ככה - - - היו שם שני ילדים, אני אומרת לך, אני ראיתי שאי אפשר עם הכמות הזאת של העובדים.
נורית קורן: ודבר נוסף, שלא קשור כל כך למשרד החינוך, אבל גם.
נורית קורן: המנהל סיפר לי שהוא רצה לקנות ציוד חדש והוא הביא שלוש הצעות מחיר, בא ביטוח לאומי ואמר לו 'אתה תקבל סכום איקס', הוא אומר 'שליש ממה שאני צריך בכלל'.
נורית קורן: הוא אומר שהכול תקני.
נורית קורן: ואני מאמינה שהבעיה גם אצלכם.
נורית קורן: אני כשנכנסתי, מה לעשות?
נורית קורן: יש לי נכדים, אז התלוננתי בעיריית תל אביב על איזה גן מסוים שהיה סכנת נפשות וזה באמת הגיע לזה, והוא אמר לי 'את אמא חרדתית', אני מוכנה להיות חרדתית, בסדר?
נורית קורן: צריך כיסאות מוגנים, פינות של שולחן מוגנות, מסכנים הילדים האלה, נופלים כל הזמן, למה צריך להיפצע ולחפש אחר כך באיזה אמבולנס לנסוע?
נורית קורן: אנחנו כבר ב-2016, קידמה, לבוא עם סטנדרט אחר של ריהוט, עם סטנדרט אחר של דברים.
נורית קורן: נכון, קשה למערכת, אבל, רחלי, את יודעת, כשאני שנה שעברה דאגתי שיהיה לחינוך המיוחד להארכת שנת הלימודים, אדוני היושב ראש, אנחנו דיברנו על זה ולעגו לנו, לעגו גם לי, ממש, שאלתי את השר, אני משתפת איתו פעולה, אבל פה בנושא הזה, רק מכיוון שמשרד האוצר העביר כספים בשנה שעברה לחינוך המיוחד, לא צבע אותם להארכת שנת הלימוד השנה, אני אדאג לזה שזה יהיה, כי מה הוא ענה לי, אמרתי לו 'מה קרה?
נורית קורן: הבטחת', אז הוא אמר 'כן, רק לפיגור שכלי'.
<רחלי אברמסון: הוא קיבל.
יעקב מרגי: לא, ללקויות הקלות.
<קריאה: רק פיגור קל וסי.
<קריאה: פי.
נורית קורן: מה הוא אמר לי?
נורית קורן: 'תביאי עוד כסף'.
<רחלי אברמסון: לא, לא.
<רחלי אברמסון: לא נכון.
נורית קורן: רחלי, את לא אשמה, את עושה - - -
<רחלי אברמסון: לא, אני לא - - -
נורית קורן: אני חושבת שהגיע הזמן לא לקצץ בחינוך המיוחד, לתת לחינוך המיוחד יותר.
נורית קורן: די.
נורית קורן: לא מתמטיקה, לא אנגלית, גם ככה ההורים משלמים את הכול.
יעקב מרגי: רחלי, שמעת.
<רחלי אברמסון: קודם כל אני מברכת על המפגש הזה ואני רוצה לומר, גם המובילים והמנהיגים החינוכיים ב'מגן הלב' באשר הם, כולל המנהלות שעומדות והצוות שנמצא כאן, לומר לכם תודה גדולה, עם הרבה הערכה.
<רחלי אברמסון: אני ביקרתי ברכסים, אני נמצאת פה היום, אתם באמת עושים עבודת קודש.
<רחלי אברמסון: להגיד תודה למפקחות שלנו, גם למזל שמלווה ביום יום, ולך, איריס, שעושה את עבודתה בחינוך המיוחד, אמנם הממלכתי ובקשר - - -
נורית קורן: אני רוצה למחוא להם כפיים.
<רחלי אברמסון: באמת למחוא להם כפיים, כל הכבוד.
<רחלי אברמסון: זה בעניין האחד.
<רחלי אברמסון: בעניין השני, אני באמת רוצה לענות דבר דבר, כי האתגרים הם אתגרים משותפים ואתם יודעים שככל שאנחנו יכולים אנחנו מקדמים אותם.
<רחלי אברמסון: אני רוצה לדבר על עניין התגבורים והסיוע.
<רחלי אברמסון: קודם כל נתחיל ככלל, אני רוצה לומר שיש בשורה, באמת השר, ואני חושבת שהוא הודיע, הוא הכריז בוועדת החינוך של הכנסת לקראת פתיחת שנת הלימודים, גם הוא וגם המנכ"לית חזרו על זה, הם הביאו לנו בשורה תקציבית.
יעקב מרגי: אז בואו אני אגלה לכם, מאחר שאני לא רב עם גפני על קרדיט ולא עם ליצמן, לא תשמעו אותי רב על קרדיט, אבל מאחר שזה קרדיט של הוועדה - - -
<רחלי אברמסון: אין לי בעיה, בשמחה, העיקר שהם הכריזו.
יעקב מרגי: אז אני אומר לך, בשנה שעברה הוצאתי שלוש פניות והיה דיון על הארכת שנת הלימודים לאותם ילדים, עד אמצע אוגוסט לא נענינו.
יעקב מרגי: עשתה עיריית יקנעם, לקחה על עצמה והאריכה מיוזמתה.
יעקב מרגי: השנה גם ניסינו לקראת סוף השנה, לא הצלחנו.
<רחלי אברמסון: עיריית יקנעם יחד עם המשרד.
נורית קורן: אנחנו לחצנו, אם לא, זה לא היה קורה.
יעקב מרגי: השנה ניסינו, גם קיבלנו תשובה שלילית, ועוד פנייה, שלוש פניות הוציאה הוועדה וברוך ה', לאחר דיוני התקציב, משרד החינוך יצא עם תקציב מכובד מדיוני התקציב, הוא הודיע שהוא מאריך את שנת התקציב לילדי החינוך המיוחד באותן לקויות שהיו נעצרות להם עד סוף יולי.
יעקב מרגי: הוא האריך אותם עד 15 באוגוסט, כמו הלקויות הכבדות הקשות.
<רחלי אברמסון: אנחנו דיברנו על המוגבלות השכלית הקלה.
יעקב מרגי: אבל שתדעו לכם, גם הסייעת השנייה, קדם לזה דיון בוועדה וקיבלתי תשובה שלילית מהשר ולאחר מכן סייעת שנייה.
יעקב מרגי: צפיפות בכיתות, היה דיון בוועדה, קיבל פנייה, בהתחלה אין תקציב, חודש אחרי רפורמה, מחאת הסרדינים הצליחה.
יעקב מרגי: אז לוועדה יש משקל, יש שיתופי פעולה, זה לא בכיפופי ידיים, יש שיתופי פעולה טובים, פוריים.
יעקב מרגי: לא תמיד אנחנו מקבלים את כל מה שאנחנו אומרים, לראיה, לא כל סיכום שלי מחייב, אבל זו קריאה, זו אמירה ואתה רואה שלא אחת לאחר זמן המשרד מקשיב וכשיש אפשרות הוא מיישם זאת.