GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עליזה לביא: היום יש בקהילה עצמה אנשי מקצוע, יש אנשים שמבינים הרבה יותר טוב מאשר אנשים מבחוץ.
עליזה לביא: האם יש מספיק, והייתי רוצה ללמוד, אם יש מספיק אנשים מתוך הקהילה שמעורבים במנעד.
עליזה לביא: רואים את זה גם בצבא, מי יושב בבתי הכלא הצבאיים, אדוני?
עליזה לביא: בואו נדבר על זה.
יעקב מרגי: בדיוק בנקודה הזו הפסקתי אותה וזו השאלה שעדיין לא קיבלתי עליה תשובה.
יעקב מרגי: אני מיד אתן לכם להמשיך.
יעקב מרגי: במשרד החינוך מצאו פיתרון, כלי עזר, יש את קבוצת המגשרים מתוך העדה.
מרדכי יוגב: אדוני היושב ראש, הם לא מצאו פתרון, כי את קבוצת המגשרים הם מפטרים.
מירב בן ארי: לא, זה לא נכון.
מירב בן ארי: אני טיפלתי במגשרים.
יעקב מרגי: אני רוצה לחדד, במסגרת צורת העסקה.
עליזה לביא: אדוני, אנחנו מדברים על ניסיון ורגישויות.
עליזה לביא: אני מזכירה לך, החוק הראשון של חברתנו המשותפת, חברת הכנסת לשעבר פנינה תמנו שטה, היה לצרף, אם זה לחקירה או אם זה לרפואי, אדם שמדבר את השפה.
יעקב מרגי: כון.
עליזה לביא: אדם שמדבר את השפה, זה דבר מינימאלי.
יעקב מרגי: מדבר את השפה מבין את המנטאליות.
יעקב מרגי: יכול להיות שהתבטאות מסוימת לי נראית כאלימות מילולית או סגנון בוטה, עברייני, גובל עברייני ויכול להיות שזו אי-הבנה.
עליזה לביא: את הקוד התרבותי.
עליזה לביא: אני רוצה לתת דוגמה קטנה.
עליזה לביא: מנהלת בית הספר שבו למדו ילדיי, זה בית ספר אינטגרטיבי, בית ספר היסודי והיא סיפרה לי שלא ידעה איך להתמודד עם האיחורים של הילדים יוצאי קהילת אתיופיה.
עליזה לביא: בבית ספר אינטגרטיבי, הילדים איחרו ואז היא אמרה – אני לא אעניש, אני אתחיל לבדוק.
עליזה לביא: והיא גילתה, אחרי שהיא התחילה ושאלה וביררה פרטים יחד עם צוות המורים, זה בית-ספר מצוין, אגב, היא גילתה שיש טקס של הנשים בבוקר שהן שותות קפה ביחד.
עליזה לביא: לא יודעת אם אתם מכירים, אולי אתה מכיר.
עליזה לביא: טקס שהן שותות בבוקר את הקפה, יושבות נפגשות, שותות קפה ביחד.
עליזה לביא: זה מה שהיה באותה קהילה.
עליזה לביא: והן קצת שוכחות להעיר את הילדים או ללוות אותם בזמן.
עליזה לביא: וכשיודעים ומכירים, אז אפשר גם לבוא ולתת מענה ובית-הספר נתן מענה גם לזה.
עליזה לביא: לא לשנות את המנהגים, אבל איך באמת אפשר לגשר.
עליזה לביא: אני חושבת שזה לא קורה.
עליזה לביא: כלומר, הנתונים הקשים האלה, מצביעים על כשל, גם אם המדינה עשתה והיא עשתה המון.
עליזה לביא: כי כשלוקחים נתונים כספיים של כמה מושקע בילד כזה מול ילד כזה, אנחנו רואים שהמדינה עשתה.
עליזה לביא: לא הכל נמדד בכסף.
עליזה לביא: גם בגיור, המדינה נתנה המון לגיור ולכל הכיתות והמתגיירים לא באים.
עליזה לביא: אי-אפשר תמיד לבוא ולהאשים שכסף לא ניתן.
עליזה לביא: אבל כסף זה לא הכל ובמקרה הזה, אנחנו צריכים באמת לבוא ולראות מה כן.
יוסי יונה: אדוני היושב ראש, בדרך כלל הדיון מגיע בסופו של דבר לנקודת החיכוך בין המשטרה לבין ילדים עולים והוא מחמיץ כי אנחנו המון פעמים לא עוסקים בשאלה של התשתית זאת אומרת מהם התנאים החברתיים, התרבותיים, הכלכליים, שבסופו של דבר יוצרים את נקודת החינוך בין המשטרה לבין הנוער העולה.
יוסי יונה: אני אגיד משהו לגבי המשטרה, אבל אני לא חושב ששם אנחנו צריכים לשים את הדגש, כי בסופו של דבר, על מה אנחנו מדברים?
יוסי יונה: נקודות החיכוך האלה מלמדות על כך שתהליכי הקליטה כרוכים בבעיות מאוד מאוד קשות.
יוסי יונה: לגבי המשטרה, בין אם ישנה קלות בלתי נסבלת בהחתמה או בפתיחת תיקים לנוער עולה, מאוד יכול להיות, על-פי התחושה שלי, אני לא חושב שאנחנו בכלל ומשטרת ישראל בפרט והמשטרה היא רק איזשהו ביטוי של החברה הישראלית בכללותה, לא עושים די מאמץ להבין מה המשמעות לקלוט את הקבוצות השונות שבאות לפתחנו.
יוסי יונה: אנחנו לא מבינים היטב את המושג הזה של רב תרבותיות בכך שאנחנו מניחים שיש כאן איזה שהוא קיבוץ גלויות, יבואו אנשים וייטמעו בתוכנו ואז בדור אחד או שניים, הרי שהבעיה תיעלם לה.
יוסי יונה: עלינו לבוא עם גישה שונה לחלוטין, מבחינה תרבותית.
יוסי יונה: זה לא רק להיות סובלן כלפי האחר, אלא גם לראות אותו כמישהו שהוא שותף פעיל ביצירת התמהיל הישראלי הזה ואני לא חושב שאנחנו נותנים לעולים, בין אם מדובר ביוצאי אתיופיה או ביוצאי חבר העמים, את הפררוגטיבה הזאת.
יוסי יונה: אנחנו אומרים להם – יש לכם זכות לעלות לישראל כי זה הבית שלכם, אבל אני לא חושב שאנחנו נותנים להם את האופציה להיות כאלה שמעצבים מחדש את הבית.
יוסי יונה: אחת הבעיות המרכזיות, שאולי היא גם כלכלית, אחת הבעיות המרכזיות שבסופו של דבר גם מתורגמת לעלייה בשיעור העבריינות בקרב העולים זה תחושת הניכור.
יוסי יונה: אז בוודאי שתחושה זו עלולה להיגרם באופן אובייקטיבי מכך שאתה בא למקום חדש.
יוסי יונה: כשאתה נכנס לבית חדש, אתה עומד שם קצת מהוסס, אתה לא יודע כיצד לנהוג.
יוסי יונה: אבל שימו לב, השאלה היא מה בעל הבית מוכן לעשות כדי שאתה תחוש בבית.
יוסי יונה: זאת אומרת, האם אתה תיתן לו את האופציה הזאת שהוא יעצב אותו מחדש, כך שזה גם יהיה הבית שלו?
יוסי יונה: אני חושב שבעניין הזה אנחנו כושלים, אנחנו לוקים.
יוסי יונה: כי הגישה שלנו היא עדיין של הטמעה ולא גישה של אינטגרציה אמתית, כלומר עד כמה, לדוגמה, הסיפור של יוצאי אתיופיה, זה לא שאנחנו צריכים ללמוד אותו כסיפור שלנו, לא שהם ילמדו את הסיפור שלנו.
יוסי יונה: אני חושב ששם טמונה אחת הבעיות המאוד מרכזיות שהיא יוצרת את החיכוך בין עולים לבין אלה שכבר היו עולים אתמול.
יוסי יונה: רק הערה אחת.
יוסי יונה: לגבי המשטרה, אני רוצה לומר שאני נגעתי בסוגיות הללו.
יוסי יונה: קולגה שלי באוניברסיטת בן-גוריון - - -
יעקב מרגי: חבר הכנסת יוסי יונה, המעבר מהאקדמיה לכנסת, הוא בתהליך איטי אצלו.
יוסי יונה: תהליך איטי והייתי גם אומר שהוא מבורך, כי אנחנו צריכים תובנות אקדמיות לדיונים בוועדות השונות.
יוסי יונה: אחד הדברים שבהם אנחנו גם לוקים וזה גם בדיון המשטרתי, גברתי, קולגה שלי מאוניברסיטת בן גוריון, פרופ' גיא בן פורת שזה תחום עיסוקו, תמיד מלין על כך ואומר שהמשטרה, בדפוסי פעולתה, אינה מספיק פתוחה כדי להטמיע את המושג של רב תרבותיות באופן שאני מציג אותו כאן עכשיו.
יעקב מרגי: שהמשטרה תהיה קשובה אליך, כך שתוכל לענות.
יוסי יונה: כן, היי בבקשה קשובה אלי, כי אני חושב שיכול להיות לכם תפקיד חשוב.
יוסי יונה: אבל להיות קשוב במובן זה של לחשוב, נניח דוגמאות שיש לנו בקנדה ובארצות אחרות, איך המושג הזה של רב תרבותיות באמת ובתמים מוטמע בתוך דפוסי הפעולה של המשטרה ושם אנחנו מוכנים באמת להמשיך ולהיות בקשר, כדי להשיא עצות.
יעקב מרגי: לא התכוונת ללמוד מארצות-הברית, נכון?
יוסי יונה: קנדה, אמרתי.
מרדכי יוגב: ברשות היושב-ראש.
מרדכי יוגב: ראשית, אנחנו פה כי הנושא חשוב ותודה למי שיזמו את הדיון.
מרדכי יוגב: אני רוצה גם לומר, מיטל, שאני גם מודע לזה שראש אגף משאבי אנוש, ניצב גילה גזיאל, נתנה מיקוד לנושא, גם בטיפול וגם היא התבטאה בכמה נושאים.
מרדכי יוגב: אני שואל על גיוס שוטרים ושוטרות מקרב העדה, כדי שתהיה יותר הנגשה לסיפור.
מרדכי יוגב: אני בעיקר רוצה לשאול שאלה ולהציע או שני דברים, יכול להיות שאני מתפרץ לדלת פתוחה.
מרדכי יוגב: אחת, אם נעשה גם מיקוד סטטיסטי בסדר העדיפות של הטיפול, משום שהצגת את צפת וקריות, אם אני זוכר, בתחילת דברייך, והאם למשל יש מיקוד סטטיסטי.
מרדכי יוגב: פה יש חברת כנסת מנתניה, שם יש ריבוי של עלייה אתיופית וכך מקומות בדרום ומקומות אחרים, ואז זה יכול לסייע גם לכם.
יעקב מרגי: אין ריבוי, הם התברכו.
מרדכי יוגב: דיברת על חתך ארצי של 15 ל- 1,000 באוכלוסייה הכללית, 17 ביוצאי ברית-המועצות ו- 40 בקרב יוצאי אתיופיה מתוך 1,000, שזה דבר שהוא קופץ והוא מחייב טיפול.
מרדכי יוגב: אני שואל אם אתם מסוגלים לעשות חתך ארצי ואז למקד גם את התשומות שאתם משקיעים בנתניה, אינני יודע מה, לפי המיקוד הארצי, שמשם הזעקה זועקת מהשטח, זה אחד.
מרדכי יוגב: יכול להיות שהטיפול הוא בשוטרים, שהם לא נהגו נכון ויכול להיות שהטיפול הוא בעולים, שצריך לתת להם את הסעד.
מרדכי יוגב: למטבע יש שני צדדים.
מרדכי יוגב: אני חושב שפה צריך לתת את הדעת פעם אחת לנושא ההכשרה והמודעות ופעם שנייה, להגדרת המטפל.
מרדכי יוגב: רוצה לומר, בוועדת חוץ וביטחון וכוח אדם, עסקנו בכך שאם זה הריבוי והזכירה אותו חברת הכנסת עליזה לביא, ריבוי הנכנסים לכלא, צה"ל נקט בהמלצה אחת שלנו ולא נקט בשנייה.
מרדכי יוגב: נקט בהמלצה אחת שלנו מלפני שלוש שנים, והכניס לכלא ועדות שכל עולה אתיופי מקבל ועדה ולא מייד רישום פלילי, אלא ועדה טיפולית שיכול להיות שמחזירה אותו למוטב.
מרדכי יוגב: אינני זוכר את שמה של הוועדה כרגע.
מרדכי יוגב: אם יש פה גורם צה"לי, הוא יגיד לך.
מרדכי יוגב: ולא נקט בהמלצה אחרת שנקטנו, של שיפוט של חייל יוצא אתיופיה, שזה גאה במספרים כאלה כמו שאת מציגה, 50% מיוצאי אתיופיה בכלא, שמשיפוט של חייל יוצא אתיופיה יהיה לצורך העניין רק על-ידי רב סרן או סגן אלוף ומעלה.
מרדכי יוגב: אנחנו המלצנו סגן אלוף ואלוף משנה.
מרדכי יוגב: יש לי בעיה, אני לצורך העניין מ"פ, סרן, סגן, אינני שופט חייל אתיופי.
מרדכי יוגב: אני מעלה אותו למעלה, קצינת תנאי שירות.
מרדכי יוגב: דהיינו, ששיקול הדעת של מי שמטפל, לא יהיה הרמה הקבועה הרגילה אלא השיקול יעלה קומה, לעוד שיקול, משמבינים שמדובר פה בקבוצת מיקוד.
יעקב מרגי: את שמה לב שזה חוזר כחוט השני בין כל הדוברים?
מרדכי יוגב: השאלה שנותרה היא האם יש לכם גם חיתוך סטטיסטי ארצי, שאז אתם יורדים למקד.
מרדכי יוגב: אני עכשיו משקיע בשלושת הערים האלה, כי הן הכי בעייתיות.
יעקב מרגי: חבר הכנסת אברהם נגוסה, יו"ר ועדת העלייה והקליטה, בבקשה.
אברהם נגוסה: אני מברך על היוזמה על קיום הדיון, זה דיון חשוב.
אברהם נגוסה: לפני שבועיים הצטרפתי לוועדת הפנים והגנת הסביבה בסיור בבית הכלא אופק.
יעקב מרגי: במתחם הדרים, כן, בצומת תל מונד.
יעקב מרגי: הייתי שם בסיור.
אברהם נגוסה: אני אתמקד באופק, שהוא רלוונטי לדיון שלנו.
אברהם נגוסה: שם לצערי ראיתי שהרבה נוער, קטינים כמובן, שהם נמצאים שם, לכודים שם וזה מאוד עצוב לראות את זה.
אברהם נגוסה: שאלתי כמה מהם באופן אקראי, מה הסיבה שהם נמצאים שם.
אברהם נגוסה: כמובן, אין עבירות קטנות וגדולות, אבל הסיבות שהם הוכנסו לשם, וכמובן אני שמעתי רק צד אחד, את הנערים, שאמרו לי – זה פשוט שלא היו צריכים להיות שם, זה היה צריך להיות מסגרת של לחנך אותם וכן הלאה, ולא צריך לסגור אותם מאחורי סורגים.
מרדכי יוגב: במוסדות של רווחה ולא של ביטחון פנים.
אברהם נגוסה: כך זה צריך היה להיות.
אברהם נגוסה: אבל עצוב, היום בגלל שמשרד הרווחה או משרדים אחרים לא רוצים לבנות תוכנית ולהשקיע את זה, עדיף להם לזרוק אותם מאחורי סורגים וזה פוגע בעתידם.
מירב בן ארי: אברהם, אני מבקשת לשאול שאלה.
מירב בן ארי: אני הייתי לפני שנה, היו שליש.
אברהם נגוסה: מעל 30% הם יוצאי אתיופיה.
אברהם נגוסה: מעל 30% יוצאי אתיופיה, זה מה שנאמר לי.
אברהם נגוסה: אני בטוח שיש יותר, אבל אני לוקח מה שהם אמרו לי.
<קריאה: ואין ירידה בשנים האחרונות.
אברהם נגוסה: מעל 30%, הם יוצאי אתיופיה.
אברהם נגוסה: אני מצטט בדיוק מה שנאמר לי.
מירב בן ארי: כן, כך זה היה גם לפני שנה.
יעקב מרגי: אתה עושה הנחות כאשר אתה אומר 30% ואני אסביר לך למה.
יעקב מרגי: אם תנטרל ותנתק, ואני אשמח לשמוע את קצינת השב"ס כאן, לצערי הרב אני מנתק, כי זה חתך אוכלוסייה עם מאפיינים אחרים, שונים.
יעקב מרגי: קח אותה, מתוך החברה הישראלית, בסדר?
יעקב מרגי: אתה תמצא שזה אחוז יותר גבוה.
יעקב מרגי: אם ירדת לסוף דעתי, בכוונה לא רוצה לתייג את זה.
יעקב מרגי: אם תיקח אותם מתוך חלקם בחברה הישראלית היהודית, נקרא לזה, לצורך העניין, בנטרול בני המיעוטים שזה מאפייני פשיעה אחרים, שונים, אתה תראה שהאחוז שלהם גבוה לאין ערוך מ- 30%.
אברהם נגוסה: אני לא מאשים רק את המשטרה, אני חושב שהכישלון כאן הוא של כל המערכות – גם רווחה, גם חינוך, גם משטרה ויש לנו בעיה קשה בנושא הזה.
אברהם נגוסה: למשל, אם אני לוקח את העובדות היום מה שקורה בשכונות, הייתי אומר שאת הצעירים האלה הופכים לקורבן על-ידי העבריינים, עבריינים שנמצאים בסביבה, בשכונה, מפילים אותם.
אברהם נגוסה: העבריינים לוקחים את בני הנוער ומנצלים אותם כדי להעביר סמים או להעביר משהו.
אברהם נגוסה: אני אומר לכם שרוב הנערים האלה, בסוף מוצאים אותם מתים.
אברהם נגוסה: כי יכול להיות שהעבריינים לא רוצים שיגלו את זה, אז הם מביאים לקץ חייהם.
אברהם נגוסה: יכול להיות שאותו נער שאין לו דרך מוצא, הוא לא יודע איך לצאת מהמלכודת שהוא נקלע לתוכה והדרך לצאת מזה, זה להביא כסף לחיים שלו וזו תופעה שאנחנו רואים בשכונות, זה קורה.
אברהם נגוסה: ומה עושים בעניין הזה?
אברהם נגוסה: המשטרה יושבת בשקט, מערכת הרווחה יושבת בשקט, ומשלמים את המחיר.
אברהם נגוסה: סליחה, אני עוד לא סיימתי את דבריי.
יעקב מרגי: אני אומר תודה כדי שתבין שאתה הולך לסיים.
אברהם נגוסה: בסדר, אני יודע.
יעקב מרגי: כיו"ר ועדה אתה מכיר את זה, נכון?
אברהם נגוסה: אני רוצה ללכת לתכל'ס ואני מציע גם למשטרה, גם לרווחה או לחינוך, קודם כל – הסיבה לכך שהבנתי את מה שקורה, גם שנכנסים לכלא וגם לעבריינות, זה בגלל חוסר התעסוקה.
אברהם נגוסה: אני אומר: תעסוקה, חינוך.
יעקב מרגי: שעות הפנאי.
אברהם נגוסה: חוסר שיתוף או פעילות חינוכית וחברתית וזה מה שקורה.
אברהם נגוסה: הסיבה השנייה – לא משתפים ומחזיקים את ההורים.
אברהם נגוסה: העצמת הורים זה חשוב מאוד, גם במשטרה.
אברהם נגוסה: בסוף השבוע, אדוני היושב-ראש, הצעירים גם מהפנימיות חוזרים הביתה, בסוף השבוע ביום שישי בערב אחרי הארוחה, הם יוצאים, יושבים מתחת לבניין, השכנים מזמינים משטרה, המשטרה באה, כסאח, לוקחים אותם.
אברהם נגוסה: אבל אם היו משתפים לתוך המשטרה גם את ההורים, לסיור את ההורים, זה יכול להיות פתרון להורדת המתח, האלימות המשטרתית כלפי הנוער.
יעקב מרגי: קצינת השב"ס, בבקשה, תציגי את עצמך.
אברהם נגוסה: אדוני, שאלה אחת תאשר לי.
אברהם נגוסה: בראשות ראש הממשלה, התוכנית אושרה עם תקציב לא קטן.
אברהם נגוסה: מה קרה עכשיו, האם אתם מפעילים את התוכנית בשכונות?
יעקב מרגי: בואו נשמע על התוכנית, בבקשה, קודם כל שב"ס.
<ליאת רון: צהריים טובים, שמי ליאת.
יעקב מרגי: תני לנו תמונת מצב לגבי אוכלוסיית המתאכסנים אצלכם.
<ליאת רון: אני קצינת נוער ארצית ואני באמת אתייחס לנתונים בכלא אופק.
<ליאת רון: כלא אופק הוא הכלא של הקטינים, באמת נמצא במתחם הדרים.
<ליאת רון: מצבת הקטינים הכללית בכלא, נכון לבוקר זה וזו די מגמה לאורך זמן, היא 137 קטינים פליליים.
<ליאת רון: התקן של הכלא הוא 240, אז זה אומר שהתפוסה אינה מלאה, אבל 137 קטינים.
יעקב מרגי: 137 קטינים, 137 עולמות.
עליזה לביא: תני לנו פרופיל של ה- 137.
<ליאת רון: אני אתייחס לעניין הקטינים העולים.
<ליאת רון: אז גם אצלנו במערכת הממוחשבת, אנחנו לא מקטלגים את העולים כי בעצם אנחנו נדרשים לארץ לידה ובעצם רוב רובם של הנערים נולדו כאן.
<ליאת רון: כיום בכלא יש לנו 23 נערים בני העדה האתיופית, עשרה מהם נולדו באתיופיה.
<ליאת רון: כאשר אנחנו מדברים על אחוזים מתוך ה- 137 זה 20%.
<ליאת רון: זה נכון שזה עניין של תנודות, כי יכול להיות מצב שפתאום תגיע קבוצה של נערים שביצעו איזה שהיא עבירה משותפת, יהיו עצורי ימים, אז לאותו יום המצבה תעלה.
<ליאת רון: בסדר גודל, זה נע בין 20% ל- 30%.
<ליאת רון: נכון לבוקר זה, זה 20% אם אני משקללת את הנתונים.
נורית קורן: באיזה גילאים?
<ליאת רון: בכלא אופק נמצאים מגילאי 14 ומעלה.
<ליאת רון: ספציפית לגבי ה- 23 האלה, אני לא יודעת לפלח בדיוק את הגיל, אבל בכלא נמצאים מגיל 14 ומעלה.
יעקב מרגי: כשאני ביקרתי באופק, היו גם קטינים ממצריים, שעברו את הגבול ועשו פעילות עבריינית.
יעקב מרגי: השאלה היא אם את יודעת לנטרל, בכוונה אני אומר, בין האוכלוסייה היהודית לבין האוכלוסייה הלא יהודית, בתוך בני הנוער, כמה וכמה?
<ליאת רון: אין לי את הנתון הזה.
<ליאת רון: אני אוכל אולי לנסות להשיג אותו.
<ליאת רון: אבל בעיקרון, לעניין העולים – מבחינת חבר העמים, לא יכולתי לפלח את זה כי שוב, רק ארבעה סומנו ככאלה שנולדו בברית-המועצות לשעבר, מן הסתם יש קצת יותר.
<ליאת רון: אחוז הקטינים משתנה בהתאם למעצרים, כי יש לנו גם עצורים וגם שפוטים, כאשר חתך הגילאים הוא מגילאי 14 ומעלה.
מירב בן ארי: את יכולה להגיד בערך מה העבירות שהם עברו?
<ליאת רון: זה עבירות משתנות.
<ליאת רון: נוער בדרך-כלל מאופיין בעבירות של שוד, של אלימות, פחות עבירות קצה קשות.
<ליאת רון: יש גם על חיי אדם.
<ליאת רון: שוב, צריך לזכור שבגיל 18 הם עוברים אז יכול להיות שהם נקלטו כקטינים על עבירות שהן בקצה ומעל גיל 18 כבר הם לא יהיו אצלנו.
<ליאת רון: בעיקר שוד, אלימות, החזקה, הפרת הסדר הציבורי ועבירות מסוג זה.
מירב בן ארי: כמה נמצאים בכלא בשל תקיפת שוטרים, את יודעת?
<ליאת רון: לא.
<ליאת רון: לא יודעת להגיד.
<ליאת רון: אין לי את הנתון.
נורית קורן: כמה אמרת מחבר העמים?
<ליאת רון: הנתון אומר ארבעה שנולדו שם, יכול להיות יותר.
יעקב מרגי: לפני כן, נמצאים איתנו תלמידים, אורחים שלנו, קבוצה אחת הומוגנית?
<שי בכר: אנחנו ש"ש מטעם התנועה הקיבוצית.
<שי בכר: כולנו בפנימיית חוות הנוער הציוני שממוקמת בקטמון.
<שלי אלקיים: שם יש הרה נערים עולים?
<שי בכר: נכון.
יעקב מרגי: הגעתם לדיון הנכון.
יעקב מרגי: ברוכים הבאים, ברוכות הבאות.
יעקב מרגי: רויטל, הפסקתי אותך.
<רויטל לן כהן: אני רוצה לומר שני דברים, אחד בהתייחס לאוכלוסייה שאנחנו מדברים בה פה, של בני נוער יוצאי הקהילה האתיופית ורוסיה.
<רויטל לן כהן: אני חושבת שאחת הבעיות נעוצה באופן עקרוני בכלל בהתנהלות של משרד החינוך, ששולח אותם כמעט אוטומטית לפעמים לבתי-ספר לחינוך מיוחד.
עליזה לביא: יש לנו מספרים, אדוני?
יעקב מרגי: היא לא משרד ממשלתי, היא ארגון שבא ואת זורקת נתונים, שקצת יהיו תואמי מציאות.
יעקב מרגי: רובם המכריע, עם כל הכבוד, רובם המכריע של התלמידים בני העדה הם אפילו לומר עליהם את המילה משולבים זה לפגוע בהם.
יעקב מרגי: הם במערכת החינוך הממלכתית.
<רויטל לן כהן: מגיעים אלינו הורים שמפנים את הילדים שלהם, ללא שום סיבה, כלום, למערכות החינוך המיוחד.
<רויטל לן כהן: אומרים להורים שלהם – יהיו להם שם כל מיני ויעזרו להם וייתנו להם והם יהיו עטופים והם יהיו עד ארבע ועד חמש וכל מיני.
<רויטל לן כהן: ובשורה התחתונה, הרבה פעמים הנידוי מהקהילה, הסגרגציה והחשיפה להתנהגויות שהם לא היו חשופים אליה קודם, יוצרות מצב שאפשר היה להימנע ממנו.
עליזה לביא: יש לנו מספרים?
<רויטל לן כהן: אין לי מספרים.
יעקב מרגי: אין מספרים?
עליזה לביא: כמה ילדים בני העדה לומדים בחינוך המיוחד, אפשר לקבל את הנתון הזה?
<רויטל לן כהן: ממשרד החינוך אני בטוחה שאת יכולה לקבל.
<רויטל לן כהן: אני לא משרד החינוך.
יעקב מרגי: שאלה פה חברת הכנסת עליזה לביא שאלה.
יעקב מרגי: משרד החינוך נמצאים אתנו כאן, שפ"י, אם יש לך את הנתון הזה – מה טוב.
יעקב מרגי: אם לא, אם תוכלי להשיג אותו תוך כדי דיון, אני מאוד אודה לך.
<ליאורה רמון: אחד מהדברים שאנחנו שומעים כשההורים האלה מגיעים אלינו, כי הם לא הורים של ילדים עם צרכים מיוחדים פר אקסלנס מה שאנחנו מטפלים.
<ליאורה רמון: אבל כשהם מגיעים אלינו כדי שנעזור להם לצאת ממערכת החינוך המיוחד, הרבה פעמים אנחנו גם שומעים מהם שכשמכניסים את הילדים למסגרות האלה, בעצם דורסים את התרבות ושמים את הילדים בתוך קונפליקט בין מה שהמערכת מנסה לרבע אותם, לבין מה שקורה מול הבית וזה בתוך הילדים יוצר דיסוננס מאוד קשה ורק מגביר את הבעיות ואני רוצה, זה אמנם לא קשור ספציפית לאוכלוסייה הזו, אבל נתון שכן יש לנו הוא שלמשל בבתי המעצר והמאסר, 80% מהיושבים בהם, הם עם בעיות קשב וריכוז.
<ליאורה רמון: וזה אומר שאנחנו לא טיפלנו בהם כיאות בתוך מערכת החינוך הרגילה והובלנו אותם, אם לא להגיד הסללנו אותם, בעצם לתוך איזה שהוא מצב כזה של עבריינות ויודעים את זה שנים ולא עושים עם זה דבר וזה עצוב.
יעקב מרגי: אני הייתי תומך בנתונים שאת אומרת, אם היית באה ואומרת שיש לך נתון ביד שאומר שרוב רובם המכריע של מי שהגיע למסלול הפלילי העברייני עד כדי מאסר או מעצר - - -
<ליאורה רמון: הם עם בעיות קשב וריכוז.
יעקב מרגי: לא לא, אם הוא יוצא החינוך המיוחד.
יעקב מרגי: והערכתי היא שזה ביחס הפוך.
< שלי אלקיים: זה לא מה שהיא אומרת, אדוני.
יעקב מרגי: לא אמרתי שהיא אמרה את זה, אני אומר הפוך.
< שלי אלקיים: זה מבוסס על מחקרים.
יעקב מרגי: אני אמרתי, אם היא היתה אומרת את זה, הייתי יכול לתמוך בנתונים.
<ליאורה רמון: נהפוך הוא.
<ליאורה רמון: ילדים עם בעיות קשב וריכוז שהמערכת לא ראתה אותם, לא זיהתה אותם, לא תמכה בהם, לא בהתאמות בחינוך הרגיל ולא בתמיכות במקומות אחרים.
יעקב מרגי: יש סיכוי שיגיעו למשהו כזה?
<ליאורה רמון: לא.
<ליאורה רמון: לא יש סיכוי, אלא יש מחקר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אשר אומר שהיושבים בבתי המאסר והמעצר, 80% מהם הם עם בעיות קשב וריכוז.
<ליאורה רמון: זה נתון סטטיסטי אמתי.
יעקב מרגי: רינה כהן.
<רינה כהן: אני יושבת ראש המועצה הציבורית להורים בישראל, עבדתי שנים רבות עם העדה ועם בני העדה.
<רינה כהן: הדיאגנוזה ברורה, המספרים ידועים, מה שידועים.
<רינה כהן: אני רוצה לדבר על הפרוגנוזה.
<רינה כהן: אני רוצה להציע שנראה את המשפחה כיחידה נקלטת, לא ילד לבד ולא זקן לבד, המשפחה היא היחידה הנקלטת וכשאין משפחה, אנחנו עדים לכמיהה למשפחה שנשארה שם או שם או שם.
<רינה כהן: חייב להיות סל קליטה הורי משפחתי.
<רינה כהן: יש פה במדינה הזאת כמה שפות ללמוד, אז מלמדים עברית, זה נהדר.
<רינה כהן: אבל מוכרחים ללמד את שפת ההורות ושפת המשפחה ויש לנו סל קליטה הורי בן 60 שעות שיצרנו עם בני העדה ביחד, הסל הזה ישנו.
<רינה כהן: אני יכולה להגיש אותו, 60 שעות זה לא מי יודע מה וזה ימנע הרבה מאוד דברים שמטפלים בהם אחרי הגשר.
<רינה כהן: החבר'ה עוברים את הגשר ונופלים, ואז מטפלים.
יעקב מרגי: מי, לדעתך, אמור ליישם את התוכנית הזו שאת מציעה?
<רינה כהן: בזמנו אנחנו הגשנו אותה לשרת הקליטה שהיתה אז והפעם כשהיא ישנה, כבר לא הגשנו כי התייאשנו.
יעקב מרגי: רגע, השעון מאיץ בי ואני רוצה להגיע לסיכום.
אברהם נגוסה: לא, רציתי לעזור.
אברהם נגוסה: ועדת השרים כבר אישרה והקציבה למשרד הרווחה לנושא הזה תקציב, 80 מיליון.
אברהם נגוסה: עוד לא התחילו.
אברהם נגוסה: משרד החינוך, משרד הקליטה, כל אלה קיבלו תקציב.
יעקב מרגי: ידידי, תודה.
יעקב מרגי: אתה יו"ר ועדת העלייה והקליטה והתפוצות?
יעקב מרגי: תקיים אצלך דיון, תבדוק מה קורה עם התוכנית הזו.
עליזה לביא: למה היא לא מתקיימת?
יעקב מרגי: תזמין את משרד הרווחה.
יעקב מרגי: לגבי התוכנית שרינה הציעה, תציגי אותה ליו"ר ועדת העלייה והקליטה, אדרבה.
<רינה כהן: תודה, אדוני היושב ראש.
יעקב מרגי: הוא ינסה לדחוף את זה.
יעקב מרגי: תודה, אני ניגש לסיכום.
<רינה כהן: אני רוצה להגיד מילה.
<רינה כהן: מכיוון שמגשרים זה יצירה שאני יצרתי, מוכרחים לעשות את העבודות האלה עם מגשרים.
יעקב מרגי: גם במשטרה.
<רינה כהן: למרות שיש לנו מנחי הורים יוצאי העדה, כבר הכשרנו אותם, חייבים מגשרים.
יעקב מרגי: המשרד לביטחון פנים, מה שיוצא בקטע הזה – אפשר לטפל, הבעיה היא רב מערכתית.
יעקב מרגי: בוודאי זה לא המשטרה אשמה, המשטרה היא תוצאה.
<מיטל אברהמי: המשטרה היא נקודת הקצה.
יעקב מרגי: בסדר, ברור.
יעקב מרגי: היא התוצאה שמתגלגלת אליכם ואני בא ואומר – הנתונים מדברים בעד עצמם.
יעקב מרגי: העבריינות בקרב בני הנוער בקרב אוכלוסיות העולים גבוהה לאין ערוך, כפולה אפילו, מחלקם באוכלוסייה, בסדר?
יעקב מרגי: ההערכה היא שזה קשור בהרבה גורמים, בהרבה פרמטרים.
יעקב מרגי: אבל אי-אפשר להתנתק מכך, שאנחנו חושבים לאור גם מה שקרה בשנים האחרונות, גם המשטרה הגיעה למסקנה שכנראה הגישה מול יוצאי העדה האתיופית צריכה להתנהל יותר בצורת סביבה תומכת קהילה.
אברהם נגוסה: זה צריך להיות גישה הוליסטית.
יעקב מרגי: בכוונה אני לא רוצה להגיע לא לתרבות, אל תכניסו לי מילים.
יעקב מרגי: אני בכוונה הולך לנקודה הזו ואני חושב ולא לחינם אמרתי – במשרד החינוך מצאו דרך להתמודד פחות או יותר עם הקטע הזה.
יעקב מרגי: במשרד החינוך הבינו ועדיין הקהילה האתיופית, יוצאי הקהילה האתיופית, זקוקים לגשר, למתווך באמצע.
יעקב מרגי: לא יעזור כלום, זה עדיין דרוש.
יעקב מרגי: זו עלייה שעדיין מתהווה, גם אלו שנולדו בארץ, עדיין סוחבים על גבם את המטען של ההורים ואת כל המשבר שהם עברו בקליטה בעלייה.
ענת ברקו: אז שלא ייפטרו מהמגשרים, בתור התחלה.
יעקב מרגי: רגע, גם ככה קשה לי, חכו.
יעקב מרגי: ולכן אני רוצה שתתייחסו לקטע הזה כנראה, הערכה שלי ואמרו את זה מומחים טובים יותר ממני, סליחה שאני משתמש בביטוי המושאל הזה, אבל אני אומר – כנראה האצבע קלה על ההדק.
יעקב מרגי: לא בגלל שיש אפליה בין קטין יוצא העדה האתיופית לבין קטין מכלל האוכלוסייה.
יעקב מרגי: כשאני אומר קלה על ההדק, אנחנו, גורמי האכיפה, לא לוקחים בחשבון גם את המורכבות, גם את הרגישות.
יעקב מרגי: ערך השוויון הוא ערך קבוע, אבל לא תמיד אפשר לטפל ואנחנו אומרים את זה מה אמר הרבי מקוצק, וחוזרים על זה בוועדה והוא אמר – אין דבר יותר לא שוויוני מאשר לטפל בצורה שוויונית באנשים שנמצאים במצב לא שוויוני.
יעקב מרגי: ולשם אני מכוון.
יעקב מרגי: חבל שגם גורמי המקצוע של שירותי הרווחה לא נמצאים כאן, אבל אם גורמי האכיפה ידעו שברגע שמטפלים באוכלוסיות האלה של העולים, צריך להחליף משקפיים.
יעקב מרגי: צריך לשים משקפיים אחרות, לא את אותם משקפיים שאנחנו מטפלים בכלל החברה הישראלית.
יעקב מרגי: משפט אחד או שניים בנושא הזה, אם את יכולה לתת לי, ואני הולך לסיכום.
עליזה לביא: אדוני, רק את הנתונים אני מבקש שתדרוש, כי אחרת לא נקבל אותם.
יעקב מרגי: אני אמרתי, אמרתי כבר.
נורית קורן: אני הייתי רק מוסיפה גם נתונים על עולים ממוצא צרפתי, מצרפת.
נורית קורן: אם יש.
<מיטל אברהמי: אני רוצה לומר שזה מה שמשטרת ישראל עושה בימים אלו.
<מיטל אברהמי: בהנחיית המפכ"ל, ראש אגף משאבי אנוש מטפלת בזה באופן אישי, הוקם הצוות הזה.
יעקב מרגי: מתי הוא הוקם?
<מיטל אברהמי: הצוות הזה הוקם לאחר ההפגנות, שלהערכתי זה היה לפני למעלה משנה.
יעקב מרגי: משמע, את התמורות נצליח לראות רק בשנה הבאה.
<מיטל אברהמי: את התמורות רואים כבר עכשיו, כי כמו שאמרתי בתחילת דבריי, נבחנו 287 תיקים שבהם היו 361 בני נוער, אם אני זוכרת נכון.
יעקב מרגי: כן, כך אמרת.
<מיטל אברהמי: 64 מהם הופנו להליכים חלופיים להליך הפלילי.
<מיטל אברהמי: עד היום וגם כיום, זאת אומרת, התיקים האלה נבחנו ועד היום נבחנים כל הזמן תיקים של בני נוער.
<מיטל אברהמי: מעבר לזה, אני כן רוצה לומר שהגישה כלפי בני נוער היא גישה סלחנית.
<מיטל אברהמי: החוקרים שנבחרים לעבוד עם נוער, בכלל כל השוטרים של מערך הנוער זה שוטרים שנבחרים בפינצטה.
<מיטל אברהמי: זה שוטרים שיש להם אינטליגנציה רגשית גבוהה.
יעקב מרגי: על אחת כמה וכמה בקרב העולים.
<מיטל אברהמי: נכון.
יוסי יונה: מיטל, זה כרוך גם בביטול התיקים?
יוסי יונה: מעבירים אותם, גם סוגרים תיקים?
יוסי יונה: זאת אומרת, אם מעבירים את זה לדרך חלופית?
<מיטל אברהמי: ברוב המקרים, כאשר התיק עובר להליך חליפי, ברוב המקרים התיק נסגר.
<מיטל אברהמי: אלא אם כן ישנם מקרים חריגים.
יעקב מרגי: אני חייב לסכם, יש לנו עוד דיון.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל הגורמים שהגיעו, לחברי הכנסת המציעים.
יעקב מרגי: הוועדה מביעה דאגה לאור הנתונים הגבוהים על העבריינות בקרב נוער עולה.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לשמוע על תוכניות ייחודיות של משרד החינוך, רווחה, משרד העלייה והקליטה ועל המשרד לביטחון פנים.
יעקב מרגי: אנחנו נבקש מכם להגיש לנו תוכניות ייחודיות בנושא הזה.
יעקב מרגי: משרד החינוך, אבקש נתונים לגבי הטענה שנאמרה והועלתה כאן לגבי הסללה לחינוך מיוחד.
יעקב מרגי: אנחנו מבקשים לדעת את חלקם באוכלוסייה וחלוקה.
יעקב מרגי: הדיון לא תם, אנחנו נמשיך לעקוב אחרי הסוגיה הזו.
יעקב מרגי: שוב, תודה לכולם, הישיבה נעולה.
יעקב מרגי: זה המקום היחיד?
<קריאה: וקרית אונו.
יעקב מרגי: כי בוועדות אני שומע, אנחנו מצפים שבוועדות אומרים לנו דברי אמת.
יעקב מרגי: מה שאני למד מהוועדות זה שיש עוד - - -
<עליאן אלקרינאוי: אני אחראי כרגע על מה שאנחנו עושים, אבל כל אחד אומר - - -
<מיכל רביבו-שטיינר: העובדה שכל סטודנט לתואר שני עושה את זה וזה חובה.
<ליאת הלבץ: בקרית אונו זה גם.
<אתי גרובגלד: בוא נאמר מכללות ציבוריות.
<עליאן אלקרינאוי: מה שכן ייחודי לנו, אנחנו השנה קיבלנו פרס המועצה להשכלה גבוהה על מעורבות חברתית.
<אתי גרובגלד: זה אמת, יש לנו תעודה.
<עליאן אלקרינאוי: יש לנו תעודה והיה פרס, היה קצת כסף, אבל לא הכסף זה העניין, זה באמת מראה כמה זה חשוב לנו.
<עליאן אלקרינאוי: יש לנו גם בתהליך הזה קהילת סטודנטים, שאנחנו התחלנו השנה ובטח תתייחס לזה מיכל בהמשך.