GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<הילה סגל: ביסודי עוד מצבנו טוב ויש לנו שעה צבועה שאנחנו - - -
יעקב מרגי: אם אתם רוצים אני מוכן להתנדב לקחת פה איזה חל"ת איזה שבוע שבועיים, להראות לכם כמה שעות פחת יש בעל יסודי שאפשר להכניס שם, בן פורת יוסף.
יעקב מרגי: כל אמא תגיד לך כמה ביטולים יש להם בעל יסודי וכמה ימים וחצי ימים ובקרים.
<הילה סגל: הם עושים אוסף של דברים ואני אומרת עוד פעם, אם אנחנו באמת חוזרים ליסודי, אז באופן יחסי השיעורים האלה נשמרים והשיעורים האלה בנויים בצורה התפתחותית.
יעקב מרגי: אני אומר אומר, סליחה, ואני שוב כיועץ מן הצד, אני לא קובע את זה.
יעקב מרגי: שוב, אני חושב שכל נקודת שבר, בכל מסגרת כשיש נקודת שבר כלשהי, מורידים את השלטר הראשי, עושים סטופ, מתכנסים, מדברים.
יעקב מרגי: אני לא יודע אם זה מופיע בתכנית עבודה או בנוהל.
יעקב מרגי: כשיש איזו נקודת שבר מרמה מסוימת בתוך בית הספר של אלימות ואם זה ברמת שכבה, אז שכבה, אם זה ברמה בית ספרית, בית ספרית, ברמת כיתה, כיתה, ולעצור ולעשות רגע.
יעקב מרגי: האפקט של זה יותר טוב משעת כישורי חיים.
יעקב מרגי: זה יותר טוב מזה.
יעקב מרגי: מכים כל עוד הברזל חם.
יעקב מרגי: השאלה אם זה קיים.
<הילה סגל: אז אני רוצה להגיד לך שצריך גם להכניס כאן לתוך הדבר הזה את האוטונומיה ואת ההחלטה של מנהלי ומנהלות בתי הספר ומובילות הגננים, והם אלה שהרבה פעמים היד על הדופן שלהם והם צריכים לקבל את ההחלטה האם זה אירוע שנכון לעצור או לא נכון לעצור.
<הילה סגל: אני כן יכולה להגיד לך שהרבה פעמים באירועים שקורים שמתפרסמים בארץ למשל, יש לנו הנחיה תמיד באתרים של המשרד, לעצור, לפתוח את הבוקר, נקודות להתייחסות, ובוודאי באירועי אלימות אנחנו מצפים מהמערכת להתערב ולעשות אוסף של פעולות גם חינוכיות בכיתות ו - - -
יעקב מרגי: כי את מבינה שילד שנקט בצעד אלים ומישהו עצר את הרכבת בעצירת פתאום ואומר רגע, בואו, מקיימים דיון, בשבילו, הוא עצמו, התוקף או מי שנקט באלימות, זה טראומטי.
יעקב מרגי: הוא יחשוב עוד אלף פעם בפעם הבאה.
יעקב מרגי: זה אירוע מכונן.
<הילה סגל: אז לפעמים כן ולפעמים לא.
יעקב מרגי: לא, זה אירוע מכונן, גם למופרעים, סליחה על הביטוי.
יעקב מרגי: אם עוצרים את בית הספר בגללי, אני אחשוב 20 פעם.
יעקב מרגי: תמיד יש יוצאים מן הכלל.
<הילה סגל: תסכים איתי למשל כשאנחנו מדברים על ילדים בגן או על ילדים בכיתה א' - - -
יעקב מרגי: אני אגיד לך למה אני לא התנגדתי.
יעקב מרגי: בגן, בכיתה א', קודם כל כל חוזרי המנכ"ל מכוונים גבוה.
יעקב מרגי: בית הספר, בית הספר - - -
<הילה סגל: לא, לא, חוזר המנכ"ל הזה חד משמעית הוא גם לגן.
יעקב מרגי: סליחה, הגנים זה כמעט כמו הגננות, כמו שהן נשכחו עם כל הרפורמות, כנ"ל גם, ואני מקווה שגם שם הסוגיה הזאת של האלימות ואני רוצה התייחסות לגבי הגנים ספציפית, כי גם שם אנחנו שומעים על תלונות.
יעקב מרגי: תדעי לך שהתלונות מגיעות יותר מהגנים מאשר מבתי הספר.
<הילה סגל: אני רק אמשיך.
<הילה סגל: אני רק רוצה לגעת בנושא של המענה הטיפולי, כי המשרד היום משקיע, ודרך אגב טעיתי קודם לגבי שאלון המיצב, מכיתה ה'.
<הילה סגל: אני מתנצלת, טעות שלי.
<אושרה לרר: ושאלונים למורים.
<הילה סגל: כן, שאלונים למורים.
<הילה סגל: אני רוצה להתייחס רגע למה המערכת עושה כדי לטפל בילדים עם בעיות התנהגות שהרבה פעמים הילדים האלה הם הילדים שמקשים את ההתמודדות.
<הילה סגל: הם ילדים שכמו שאמרתי קודם הרבה פעמים באים מרקע של מורכבות ושל מצוקה וזקוקים לעזרה בעצמם.
<הילה סגל: וכשיש מענה ויש עזרה והיא לא מספיקה, אבל אפשר לראות מה המשרד כאן נותן, זה נותן אפקט לא רק על הילד, זה נותן אפקט על כל הגן.
<הילה סגל: ואפשר לראות שיש לנו בעצם שלוש תכניות עיקריות שמופעלות במודלים שונים.
<הילה סגל: אני לא אכנס לפרטים השונים שלהם, אבל שלמעשה במהלך של ארבע השנים האחרונות אנחנו מדברים על יותר מ-5,000 ילדים שקיבלו מענה טיפולי כזה או אחר.
<הילה סגל: אני אומרת שוב, תכנית ההתקשרות היא תכנית ספציפית לילדים בגן, היא תכנית ספציפית של עבודה, עובדים עם ההורים שלהם, עם 1,700 הורים עבדו בשנים האחרונות.
<הילה סגל: אני אומרת שוב, העבודה הזאת היא קריטית, זה התערבות מאד יקרה.
<הילה סגל: זו התערבות שדורשת הכשרה של פסיכולוגים, של יועצים, של אנשי מקצוע.
<הילה סגל: זה דורש הדרכה.
יעקב מרגי: לקיים מדינה זה עסק לא זול.
<הילה סגל: אני מסכימה, אבל בהחלט המענים האלה הם מענים שלפעמים בלעדיהם קשה מאד לעשות איזה שהוא שינוי.
<הילה סגל: ואני אגיד עוד מילה, שגם אין לנו כלים לחייב מענים כאלה.
<הילה סגל: זאת אומרת הורה שיש לו ילד עם בעיות התנהגות חמורות, אנחנו יכולים להציע לו מענה ובמידה והוא לא ירצה, הוא לא יקבל.
<יצחק אלישר: אפשר לפנות ללשכות הרווחה, להפעיל חוק נוער.
<הילה סגל: אבל גם חוק נוער זה לא כזה פשוט.
<הילה סגל: זה תהליך ארוך ומורכב וזה לא ב - - -
<יצחק אלישר: קודם כל חוק נוער זה - - -
יעקב מרגי: סליחה אדוני, אין פה קריאות ביניים.
יעקב מרגי: תרצה להתייחס לדיון?
יעקב מרגי: אל תעשה לי תנועה.
יעקב מרגי: כי אם לא איכפת לך - - -
<יצחק אלישר: לא, לא, איכפת לי.
יעקב מרגי: אתה תרצה בעתיד להתייחס?
<יצחק אלישר: כן.
יעקב מרגי: אז תבקש זכות דיבור.
יעקב מרגי: תכין פתק ותבקש זכות דיבור.
<הילה סגל: יש כאן שקף מיוחד שהכנו לגיל הרך ומיכל עוז שמרכזת את היועצות בגיל הרך ואורה גולדהירש מהאגף לחינוך - - -
יעקב מרגי: אני רק רוצה לתקתק את זה, כי אני רוצה לשמוע עוד הורים ועוד.
<הילה סגל: אז אתה רוצה להתייחס לגיל הרך?
יעקב מרגי: כן, רוצה לשמוע התייחסות ונעבור להורים.
<מיכל עוז: עוד שקף אחד.
<מיכל עוז: בוקר טוב לכולם.
<מיכל עוז: אני ממש אשתדל להיות קצרה.
<מיכל עוז: אני רוצה רגע לשים את ה - - -
יעקב מרגי: אנחנו נסייע בידך, אל תדאגי.
<מיכל עוז: אני רוצה לשים איזו שהיא פרספקטיבה וככה להדגיש אותה, היא עלתה כאן, אבל באמת להנגיש אותה, זה הנושא של השגרה.
<מיכל עוז: כי בהתמודדות שלנו עם בעיות התנהגות למיניהן, עם אלימות, אנחנו לא מתחילים שם.
<מיכל עוז: אנחנו מתחילים בחינוך, אנחנו מתחילים בעשייה שבשגרה.
<מיכל עוז: כל הגננות בארץ מחויבות לקידום אקלים מיטבי.
<מיכל עוז: האקלים המיטבי הוא חלק ממניעה של תופעות התנהגות כאלה.
<מיכל עוז: יחד עם זאת, יש עבודה שנעשית הרבה יותר לעומק על ידי מדריכות, על ידי יועצות.
<מיכל עוז: השנה נעשתה כניסה של 700 גנים לתוך תכנית שהיא יותר אינטנסיבית בגני הילדים, בנושא של קידום אקלים; ולצד זה אני רוצה באמת להגיד מה אנחנו עושים במקרי קצה, ורק להדגיש שהמעבר משגרה לקצה הוא מאד מאד אפור, כמו שככה אתה הדגשת ואין ספק שבגיל הרך הוא כמעט תמיד נשאר בתחומי האפור והוא מאד מאד הדרגתי.
<מיכל עוז: הרעיון בגיל הרך זה באמת לחנך את הילדים.
<מיכל עוז: אנחנו באים מהגישה זאת.
<מיכל עוז: חלק מהתוקפנות היא תוקפנות נורמטיבית.
<מיכל עוז: כמו שאמרת זה חלק מהתפתחות גילאית.
<מיכל עוז: אנחנו יודעים את זה, מחקרים מעלים את זה לאורך זמן.
<מיכל עוז: ויחד עם זאת - - -
יעקב מרגי: ההבדל ביני לבינך, שאת יכולה לומר את זה חופשי בהיבט מקצועי ואני אומר את זה בחששות.
יעקב מרגי: אלימות נורמטיבית, אם הייתי אומר את זה, הייתי - - -
<מיכל עוז: קודם כל כל התנהגות כזאת, גם אם היא קורית מתוקף היותו של הילד בשלב ההתפתחותי הזה, עדיין התפקיד שלנו כמחנך הוא לחנך.
<מיכל עוז: וכמו שאני אחנך את הילד להתנהגויות של נימוסים וכן הלאה, אני אחייב אותו גם איך מתנהגים עם בני גילו, עם חבריו ואני אחנך אותו להתנהגויות פרו-חברתיות.
<מיכל עוז: קרי לחברות, לנתינה ולעזרה ולסובלנות ולכבוד, כי זה מה שאני רוצה לקדם וזה מה שמה שאנחנו עושים.
<מיכל עוז: יחד עם זאת, באמת אנחנו נדרשים לפעול המון פעמים גם בחינוך בהקשר הזה וגם במקרי קצה.
<מיכל עוז: ההליך בהתנהגויות האלה באמת כולל הדרכה בראש ובראשונה של צוות הגן, שזה אומר גננת והסייעת שעומדות שם ביום יום, בניית תכנית אישית לילד.
<מיכל עוז: כשאני אומרת לילד, אז המון פעמים זה שני הילדים שמעורבים, גם הילד זה שמוגדר כילד עם ההתנהגות התוקפנית באותו רגע, אבל גם הילד השני שנפגע, גם לו אנחנו דואגים.
<מיכל עוז: מיידעים את ההורים כמובן, של שני הצדדים.
<מיכל עוז: בונים תכנית שמקדמת את האלימות.
<מיכל עוז: מתייעצים, יוצרים את אותה היוועצות.
<מיכל עוז: שוב, במקרה קצה לא כל האירועים מגיעים להיוועצות, רק האירועים שנתפסים על ידי המערכת כאירועים מורכבים יותר.
<מיכל עוז: אז יש את אותה היוועצות שקודם הילה דיברה עליה בפורום בין מקצועי רחב.
<מיכל עוז: יש הכשרה של הצוות המקצועי, הכשרה מקצועית.
<מיכל עוז: שוב, הילה דיברה על זה קודם.
<מיכל עוז: הכשרה גם של פסיכולוגים וגם של יועצים שבתהליך מקביל הם מכשירים את הצוותים החינוכיים כדי לדעת איך להתמודד גם בשגרה, אבל גם במקרי חירום.
<מיכל עוז: וגם יש תכניות כאמור בגיל הרך, אם זו התקשרות, אם זו תכנית ללמוד לחיות ביחד, תוכנית של האח"מ - אקלים חינוכי מיטיבי - שמקדמות באמת את העשייה התוך גנית, גם במקרי השגרה, שוב, ביום יום, וגם במקרי קצה.
יעקב מרגי: אני הייתי רוצה לשאול שאלה לפני שאני עובר הלאה.
יעקב מרגי: פעם בבתי ספר היו 100, 200, 300 ילדים בתקופה שלי והיו הרבה בתי ספר.
יעקב מרגי: היום בית ספר ממוצע זה 600, 700, 800, 1,000.
יעקב מרגי: שמעתי אתמול, הייתי במוסד חינוכי בסיור, 1,600, כולל הכל.
יעקב מרגי: חטיבה ועל יסודי.
יעקב מרגי: אני שואל, יש תקנון בקטע הזה של כמה מבוגרים אחראים יש בהפסקות בחוץ?
יעקב מרגי: או שמספיק אחד, בין אם זה 200, בין אם זה 800?
יעקב מרגי: האם יש בכלל חובה בהפסקה?
יעקב מרגי: אני יודע שיש תורן הפסקות, רק הוא תמיד מתלבט איפה להיות - בפרוזדורים או בחצר.
יעקב מרגי: השאלה אם את יודעת לומר לי האם זה בית ספרי או לפי מספר ילדים?
יעקב מרגי: כי יש הורים שכבר מעל ארבעה ילדים לא משתלטים בתוך הבית.
יעקב מרגי: אני לא יודע איך הוא יכול להשתלט על אלה בקמפוס אחד.
<הילה סגל: לא, לא, אחד לאלף נראה לי לא סביר.
<הילה סגל: אני לא יודעת להגיד.
יעקב מרגי: שזה לא נראה סביר, לכן אני שואל.
יעקב מרגי: השאלה אם יש תקינה, את יכולה לומר לי?
יעקב מרגי: אני מבקש לבדוק לי את זה תוך כדי דיון.
יעקב מרגי: חבר הכנסת איציק שמולי ומיד ניתן להורים.
יעקב מרגי: או שקודם ההורים?
איציק שמולי: לא, קודם ההורים.
יעקב מרגי: ההורים קודם.
יעקב מרגי: אז אני אתן למיכל פישמן רואה.
יעקב מרגי: תציגי את עצמך ותאמרי לנו מה עשית, מה יש לך לומר לוועדה בנושא הזה.
<מיכל פישמן-רואה: אז כבוד יושב ראש הוועדה, יעקב מרגי, מכובדי, ראשית חשוב לי להודות על הכינוס הזה, וצר לי שאני מקריאה, אבל זה עוד טרי ואני חוששת שבגלל שאני נרגשת אני אפספס.
יעקב מרגי: הכבוד הוא לנו שאת מתרגשת מאיתנו, וזה טבעי.
<מיכל פישמן-רואה: אז אני מיכל ואני אמא לילד בן 4.
<מיכל פישמן-רואה: סליחה.
<מיכל פישמן-רואה: שהפך לשק חבטות אגרוף של חברו בן ה-3 לגן.
<מיכל פישמן-רואה: האלימות כללה סטירות, בעיטות, צביטות, משיכת בננו עד - - - חטיפת ציוד שבננו עסק בו – צעצועים או יצירה.
<מיכל פישמן-רואה: כבר בתחילת השנה בננו גילה מצוקה קשה ובתום חג הסוכות הוא עדכן אותנו שהוא לא חוזר לגן, כי אותו הילד מרביץ לו.
<מיכל פישמן-רואה: חשוב לציין כי זו היא שנתנו השנייה בגן הזה.
<מיכל פישמן-רואה: התקשרנו לגננת וביקשנו את התערבותה.
<מיכל פישמן-רואה: היא הבטיחה לטפל אך לא היה שיפור ובננו היה הולך לגן בבכי ומתחנן שלא נשאיר אותו שם, כי הילד מרביץ לו.
<מיכל פישמן-רואה: פנינו שוב לגננת ואף להוריו של הילד בנוכחות הגננת, אך לא ניכר שיפור, אף לא שינוי קל.
<מיכל פישמן-רואה: לעומת זאת, ניכרה החמרה.
<מיכל פישמן-רואה: לדוגמא, כאשר הילד המכה קם בקבלת שבת ולמול כל הגן סטר לבננו והטיח את ראשו במדפים מאחוריו.
<מיכל פישמן-רואה: גם באותו האירוע הגננת רק השלימה בין הילדים ובכך לטענתה המקרה טופל.
<מיכל פישמן-רואה: וכך לאורך חודשים, מפעם לפעם הילד חוזר חבול ותמיד המכה הוא אותו ילד בן 3 שפשוט סימן את בננו ותמיד אותו תקליט מהגננת שהנושא בטיפול, אבל אנחנו צריכים סבלנות.
<מיכל פישמן-רואה: המקרה החמור ביותר לו הייתי עדה באופן אישי, היה מקרה בו נכנסתי לגן ובני ישב וצייר.
<מיכל פישמן-רואה: הילד האלים הגיע מעברו השני של השולחן, ביד אחת חטף לבני את הצבע וביד השנייה תפס במסעד הכסא והטיח את בני אחורה על ראשו מבלי להניד עפעף.
<מיכל פישמן-רואה: יצאתי מן הגן נסערת וחייגתי לגננת.
<מיכל פישמן-רואה: היא הבטיחה לטפל בזה בחומרה.
<מיכל פישמן-רואה: לאחר מחצית השעה התקבלה הודעת התנצלות מאימו של הילד המכה ובכך הגננת הודיעה כי הנושא טופל.
<מיכל פישמן-רואה: למחרת נכנסתי אל הגן ומצאתי את בני בוכה.
<מיכל פישמן-רואה: הילד המכה השכיב אותו ודרך על גבו, למרות שבננו בכה וביקש שיפסיק.
<מיכל פישמן-רואה: למרות שחבריהם העידו שגם הם ביקשו שיפסיק, ולמרות שבגן שהו שתי נשות צוות.
<מיכל פישמן-רואה: צוות הצהרון אישר לי את גרסתו של בני ובערב, כשדיברתי עם הגננת לאחר רבע שעה של הכחשות וסיפורים שונים, הודתה בפה מלא שאכן כך היה.
<מיכל פישמן-רואה: שיחה זאת אגב מוקלטת והגננת יודעת על כך.
<מיכל פישמן-רואה: מכאן הרגשנו שהגיעו מים עד נפש ופנינו למפקחת.
<מיכל פישמן-רואה: תקוותנו להביא את המקרה לפתרון התבדתה במהרה.
<מיכל פישמן-רואה: המפקחת טענה שאם הגננת לא תדווח, אין אלימות, והגננת טענה שפנתה למפקחת, אך זאת החליטה שאין אלימות.
<מיכל פישמן-רואה: בינתיים בני יושב בבית ומסרב לחזור לגן.
<מיכל פישמן-רואה: לאחר יומיים בבית התקשרה הגננת וביקשה ניתן לה הזדמנות נוספת.
<מיכל פישמן-רואה: בייאושנו מהעובדה שאין מענה מהפיקוח, הסכמנו, אך כשהגענו לגן הילד סירב להישאר שם.
<מיכל פישמן-רואה: ישבתי אני לידו לאורך הבוקר, בכדי לנסות ולבנות אמון וביטחון מחדש.
<מיכל פישמן-רואה: במקביל בכל הימים האלה אנחנו ממשיכים בניסיונותינו לקדם פגישה יחד עם הגננת והמפקחת ולפתור את הבעיה.
<מיכל פישמן-רואה: כאן המפקחת והגננת עברו לטקטיקה חדשה.
<מיכל פישמן-רואה: המקרים אירעו בצהרון ועל כן אינם באחריותנו, תוך התעלמות מוחלטת ממקרי אלימות שקורים גם בבוקר.
<מיכל פישמן-רואה: פניתי ללשכתו של חבר הכנסת יעקב מרגי ושטחתי בפני פנינה את הסיפור.
<מיכל פישמן-רואה: פנינה שבה אלי אחרי יומיים, לאחר בדיקה מול לשכת שר החינוך ובפיה בשורה.
<מיכל פישמן-רואה: אלימות במסגרת הגן, בכל שעות פעילות הגן, משבע ורבע בבוקר ועד ארבע ושלושים אחר הצהריים, באחריות משרד החינוך.
<מיכל פישמן-רואה: מיד דיווחתי על כך למפקחת, אך היא התעלמה ממני.
<מיכל פישמן-רואה: אף ניסיונות הנהלת הצהרונים ליזום פגישה עם המפקחת עלו בתוהו והיא סירבה בתוקף לפגישה זאת.
<מיכל פישמן-רואה: בימים אלה בני הותקף שוב בבעיטות על ידי אותו ילד אלים, בבוקר, אצל הגננת והיא בתמורה אמרה לבננו שלא קרה דבר.
<מיכל פישמן-רואה: למפקחת כמובן היא מסרה גרסה שונה ולנו תרצה גרסה נוספת.
<מיכל פישמן-רואה: בינתיים הגננת דיווחה להורי הילד האלים כי אנחנו פנינו לדרגים בכירים בבקשה לטפל בבעית האלימות.
<מיכל פישמן-רואה: במקום לטפל בבעיה החמירה ודיווחה לאמא על המהלכים שלנו.
<מיכל פישמן-רואה: בתמורה אותה אמא כבר למחרת תקפה אותי ואת בני בקללות שכוללות איחולי - - -
יעקב מרגי: אולי הוא ילד של הכנופיה הירושלמית והיא פוחדת ממנו?
יעקב מרגי: ככה זה נשמע בכל אופן.
<מיכל פישמן-רואה: כן.
<מיכל פישמן-רואה: כבר למחרת תקפה אותי ואת בני בקללות שכוללות איחולי מוות וייסורים בגן, בעודי אוספת את בני.
<מיכל פישמן-רואה: היא לא הסתפקה בזה והמשיכה לרדוף אחרינו לרכב, תוך שהיא מונעת ממני לסגור את דלת הרכב של בני, ולהגיע למושב הנהג.
<מיכל פישמן-רואה: ברקע כמובן ממשיכות קללותיה החמורות להדהד תוך שהיא מוסיפה – את לא תעזי לפנות לא לפיקוח ולא לכנסת.
<מיכל פישמן-רואה: מקרה זה הסתיים בתלונה במשטרה ובקבלת צווי הרחקה הן מבית המשפט והן ממשטרת ישראל.
<מיכל פישמן-רואה: אותה האמא בבית המשפט הצהירה תחת שבועה לשופטת, כי המקרה טופל, מולא דו"ח על ידי הגננת והמפקחת והטיפול הושלם.
<מיכל פישמן-רואה: כמובן שגם כשהצגנו את הפרוטוקול לגננת, היא אמרה כי לא היו דברים מעולם.
<מיכל פישמן-רואה: בשלב זה הבנו כי לא נוכל להמשיך להתנהל כרגיל.
<מיכל פישמן-רואה: בננו לא יישלח למקום בו הוא מותקף באלימות פיזית מחברו לגן, באלימות מילולית והטרדה מאיימת על ידי אימו של הילד, אינו מגובה על ידי הגננת והפיקוח מסיר את ידיו.
<מיכל פישמן-רואה: הוצאנו בקשה להעברת גן והושבנו את בננו במקום היחיד שהיה בטוח עבורו – בבית.
<מיכל פישמן-רואה: שבועיים.
<מיכל פישמן-רואה: שבועיים לקח לכל הגורמים להבין יש כאן
<מיכל פישמן-רואה: מקרה שמחייב התייחסות ורק אז כינסו בעבורנו ועדה עירונית.
<מיכל פישמן-רואה: אותה ועדה שביקשנו כבר בסוכות.
<מיכל פישמן-רואה: ועדה זאת הייתה מיצג מרהיב לטובת המערכת.
<מיכל פישמן-רואה: חזרו וציינו בפנינו כי הם באים לקראתנו באישור העברת הגן.
<מיכל פישמן-רואה: הם לא ניסו להבין את חומרת בעיית האלימות.
<מיכל פישמן-רואה: הם התעלמו מהעובדה כי הגננת והמפקחת לא נותנים - - -
יעקב מרגי: את מי רוצים להעביר מהגן?
יעקב מרגי: את הבן שלך או את הילד האלים?
<מיכל פישמן-רואה: ברגע שלא קיבלנו מענה לגבי האלימות בגן, פשוט ביקשנו להעביר את הילדים שלנו.
<מיכל פישמן-רואה: לא יכולנו להמשיך לשלוח אותו לשם.
<מיכל פישמן-רואה: מבחינתנו זה היה כמו לשלוח אותו ל - - -
יעקב מרגי: החוטא יוצא נשכר.
יעקב מרגי: אני הייתי שולח את האמא הזו ואת הילד שלה מהגן הזה.
<מיכל פישמן-רואה: כן, אבל כיוון שלא היה לנו מענה לא ממשרד החינוך ולא מהגננת ולא מהפיקוח, לא היה לנו מי שייתן מענה לדבר הזה.
<מיכל פישמן-רואה: ניסו להאדיר את הנתק שבין הגן לצהרון ובעיקר התעלמו מהבעיה שהעבירה אותנו לבקש את העברת הגן.
<מיכל פישמן-רואה: לא הסתפקו בזאת, ובתום הוועדה, לאחר שלוש שעות של בכי מצדי, בניסיון לנער את הנוכחים מאטימותם, התקפות מצד הגננת בצעקות ושקרים כלפינו, ניסיונות חוזרים וכושלים שלנו להבהיר כי לא רק בהעברת גן עסקינן, אלא בכשל של מערכת, בהתעלמות, באטימות.
<מיכל פישמן-רואה: זכינו למשפט אחד מהדהד מפיה של נציגת משרד החינוך, וזה כבוד יושב הראש, בהקשר ישיר למה שאמרת בתחילת הוועדה.
<מיכל פישמן-רואה: אמרה לנו נציגת משרד החינוך: עכשיו כשאושרה לכם ההעברה, אנחנו ממליצים לכם למשוך את מכתבם לכנסת ולשאר הבכירים.
<מיכל פישמן-רואה: לא הייתם רוצים שילדכם, שטרם התחילו כיתה א', ייכנסו למערכת וייזכרו כילדיהם של ההורים שהתלוננו על משרד החינוך.
<מיכל פישמן-רואה: אמירה כזאת לכל הדעות לא רק שאינה אתית, שהרי היא איום של ממש על עתיד ילדינו, באותה מערכת רקובה ומושחתת שהפעם לא רק הסתפקה בטיוח, אלא עברה לאיומים של ממש.
<מיכל פישמן-רואה: מאז ועד היום, למרות כל ניסיונותינו לקבל תשובות מפיקוח העירייה ומפיקוח משרד החינוך, לא נענינו.
<מיכל פישמן-רואה: התגובה היחידה שהתקבלה הייתה מכתב סיכום ממנהלת אזור גני ילדים במנח"י, על כך שלא נמצאה אלימות.
<מיכל פישמן-רואה: אף תשובה או תובנה לשל הבעיות שהעלינו, אפילו לא פרוטוקול הוועדה העירונית.
<מיכל פישמן-רואה: לעומת זאת הגננת מציגה בפני ההורים מסמך הנושא את שמו של בננו ומציגו אותו כפרוטוקול.
<מיכל פישמן-רואה: המפקחת מכנסת אסיפת הורים לגבי המקרה, אך מסרבת להזמין אותנו, בזמן שאנו הנושא של המקרה הזה.
<מיכל פישמן-רואה: דמנו הפך הפקר.
<מיכל פישמן-רואה: ואנחנו, אנחנו עושים הכל לוודא כי בננו ימשיך הלאה, ללא צלקות או משקעים מהחצי שעה שחלפה ואנחנו מבטיחים שאנחנו לא ננוח עד שהצדק ימוצה ועד שנדע כי נהלים גובשו ואף ילד בן 3 או בן 15 לא ייפול קורבן לאלימות ולאטימות מערכת שאמורה להגן עליו ולהיחשב חינוכית.
<מיכל פישמן-רואה: תודה.
יעקב מרגי: כדי לא לנתק.
יעקב מרגי: שקמה, בבקשה, תציגי את עצמך.
<שקמה לוי: אני שקמה, אמא של ל'.
<שקמה לוי: ל' הוא ילד בכיתה ב' שלפני שלוש שנים עבר את אותו סיפור, בדיוק כפי שהוצג כאן, אירועי אלימות חוזרים ונשנים, אירועי אלימות מאד מקשים.
יעקב מרגי: באיזור עיר?
יעקב מרגי: גם בירושלים?
<שקמה לוי: לא, בגן נר, שזה בצפון.
יעקב מרגי: ליד עפולה, מי שלא יודע איפה זה גן נר.
<שקמה לוי: בתקופת הגן, לפני שלוש שנים, הוא עבר באמת מאחד הילדים אירועי אלימות מאד מאד קשים, ביניהם אותו ילד זרק לו כסא לראש וחבט את הראש שלו בקיר ודחף אותו בעוצמה.
<שקמה לוי: וגם הגענו בדיוק לאותו מצב, שהבן שלי מפחד ללכת לגן.
<שקמה לוי: גם, אחרי ניסיונות טיפול דרך המערכת, הגענו למצב שאנחנו מיואשים מחוסר טיפול ומחשיפה חוזרת ונשנית לאלימות, הרטבה בלילה וכל מיני סוגים של פחדים חדשים שככה עלו בעקבות.
<שקמה לוי: ובהתייעצות עם פסיכולוג שהיה מעורב במקרה, הוחלט להוציא אותו מהגן ולהעביר אותו לגן אחר.
<שקמה לוי: הבן שלי באמת עבר לגן אחר - - -
יעקב מרגי: פעם אני יודע, אני גרתי באיזו שכונה שהרבה קציני משטרה "התקדמו" בזכותה.
יעקב מרגי: אני יודע שכמישהו עשה בלגנים, הגלו אותו.
יעקב מרגי: פעם היו מתקנים עוולה בעוולה.
יעקב מרגי: היו מגלים אותם לאילת.
יעקב מרגי: היום מגלים את מי שסובל מאלימות.
<שקמה לוי: היום הקורבן, באמת במקרה שלי אני יכולה להגיד שהבן שלי משלם את המחיר הכי גבוה.
יעקב מרגי: תבינו, מילא בעיר עוד אפשר לנייד.
יעקב מרגי: מי שגר ביישוב וזה חלק ממועצה אזורית, הבחירה היא מאד מצומצמת, אם בכלל.
<שקמה לוי: נכון, נכון.
<שקמה לוי: זה מאד נכון מה שאתה אומר.
<שקמה לוי: באמת האופציה היחידה שהייתה לנו היא לעבור לגן דתי, כשאני מסורתית, אבל לא דתייה וככה נורא פחדתי מהבלבול ובכל זאת בעקבות המצב החלטתי לעשות את הצעד הזה.
<שקמה לוי: אני מברכת עליו היום, כי ההחלמה של הבן שלי הייתה מאד מהירה והוא חזר לפרוח.
<שקמה לוי: הוא ילד מדהים.
<שקמה לוי: היום, למעשה מתחילת השנה, בנוסף לזה שהעברתי אותו גן, אז גם השארתי אותו שנה, כדי שייווצר פער בין שני הילדים.
<שקמה לוי: זה עזר לנו מאד למשך שלוש שנים, כי הבן שלי נשאר שנה נוספת בגן, הילד השני עבר לכיתה א'.
<שקמה לוי: כשהבן שלי עלה לכיתה א' אז היה ביניהם נתק ולאותו ילד היו קורבנות אחרים, ולמעשה מתחילת השנה הנוכחית הבן שלי חזר לספוג אלימות מצד אותו ילד, עד שלמעשה באירוע האלימות האחרון הבן שלי חווה איום מאד קשה מצד אותו ילד, כשהילד מפרט לו, סליחה, שהוא פשוט יבוא אליו בלילה הביתה ויביא איתו סכין כשכולם ישנים והוא יחתוך לו את הגרון ואת הידיים.
<שקמה לוי: כולם יהיו ישנים, אף אחד לא יוכל לעזור לו ובאותו הרגע הוא ימות.
יעקב מרגי: באיזו כיתה הילד הפוגע?
<שקמה לוי: הילד הפוגע בכיתה ג'.
יעקב מרגי: ג'.
יעקב מרגי: מאיפה הוא ינק את זה, מהגלגול הקודם שלו או מה?
<שקמה לוי: כנראה מהמשפחה.
<שקמה לוי: זה משהו שאנחנו יודעים שהילד השני, אני באמת אומרת, אני מבינה ומקבלת שהילד השני - - -
יעקב מרגי: כנראה גם הוא קורבן לסביבה שלו.
<שקמה לוי: מביע מצוקות ואני באמת ובתמים לא חושבת שילד שהוא מאושר וטוב לו יכול להגיע למצבים כאלה קשים ולאלימות כזאת.
יעקב מרגי: אבל הפגיעה היא עצומה.
יעקב מרגי: אני לא איש מקצוע, אבל אני יכול לומר לכם מה כל ילד כזה סוחב ושלא יספרו לי.
יעקב מרגי: הזמן מרפא, אבל לא את הכל.
יעקב מרגי: לא לגמרי.
יעקב מרגי: נשארות צלקות וזה משליך על הרבה הרבה מאד תחומים ועל כל העתיד של הילד והסובב אותו.
יעקב מרגי: עולם שלם נבנה בגלל שאלת המערכות שם בגן נר ובמועצה האזורית.
יעקב מרגי: דברי עליהן.
<שקמה לוי: אז אני אגיד.
<שקמה לוי: למעשה הבן שלי לא דיבר על האיום, הוא חזר באותו יום מפורק הביתה ולא דיבר על האיום שלושה ימים.
<שקמה לוי: הוא רק אמר שהוא נורא מפחד, כי באותו יום הוא הרביץ לו.
<שקמה לוי: אני הרגשתי שמשהו קורה, כי הבן שלי היה מפורק.
<שקמה לוי: הגענו למצב של חמש ושש שעות ברצף של בכי וחרדות ולא מוכן לישון בלילה, ואחרי שלושה ימים הוא סיפר בעצם מהאיום ומאז בעצם התחלתי תהליך באמת בדרכים הכי מקובלות שאני מכירה.
<שקמה לוי: אני בעצמי אשת חינוך ואני מכירה את הצינורות המקובלים ואני הולכת בדרכים האלה ולא בשום דרך אחרת, ובאמת פניתי לבית הספר בבוקר שלמחרת.
<שקמה לוי: כמובן שנשארתי עם הבן שלי כמה ימים בבית, כי זה באמת היה מצב מאד קשה ובמשך כמה ימים ככה היו ישיבות כל הזמן, אבל אני חייבת להגיד שדובר פה מקודם על אוטונומיה שיש למנהלת בתוך ה - - -
יעקב מרגי: זה חרב פיפיות.
<שקמה לוי: ואני חייבת להגיד שבמקרה שלנו אני מצאתי בעייתיות מאד מאד קשה עם האוטונומיה הזאת ועם הפעלת שיקול הדעת של בעצם בן אדם אחד שמתווה את הדרך במצב באמת מאד מאד קשה מהסוג הזה, ואני אתן דוגמא.
<שקמה לוי: כבר בימים הראשונים אני הבנתי שיש פה בעייתיות מאד מאד קשה, שאני למעשה מתארת מצב שבו הבן שלי מפורק.
<שקמה לוי: מפורק, לא מסוגל להגיע למסגרת החינוכית, גם כי הוא מפחד מאותו ילד, שהוא כבר עבר איתו מסכת שלמה מלפני שלוש שנים ולמעשה עוד אין פתרון ואין כלום והמנהלת, בהפעלת שיקול דעת ועל פי אוטונומיה שניתנה לה ממשרד החינוך אומרת לי – את מחויבת להביא את הילד לבית הספר.
<שקמה לוי: את תביאי אותו לבית הספר, לא מעניין - - -
יעקב מרגי: אם לא אנחנו נפעיל את הקב"סית.
<שקמה לוי: מה?
יעקב מרגי: אם לא הם יביאו לך את הקב"סית ואחר כך את היועץ המשפטי.
<שקמה לוי: כן, נכון, בדיוק זאת הייתה האמירה, שאני מחויבת על פי חוק להביא את הבן שלי לבית הספר, ואמרתי לה תבואי תראי אותו בבוקר, כשאני מעירה אותו, כשהוא סוף סוף קיבל את שעת השינה שלו, כי הוא פחד ללכת לישון.
<שקמה לוי: בואי תראי אותו.
<שקמה לוי: והיא אומרת לי – את צריכה להביא אותו לבית ספר ופשוט ללכת ואין מה לעשות והוא יבין שהוא צריך להיות פה.
<שקמה לוי: ואני שואלת – אם בן אדם, אם אחד המבוגרים מאיתנו, שיש לנו יכולות - - -
יעקב מרגי: שקמה, אני שואל אותך שאלה ואני לא ציני.
יעקב מרגי: אם תוכנית ריאלית הישרדות היא חינוכית, צריך לשרוד, את פושעת כלפי הילד שלך.
יעקב מרגי: למה את לא שולחת אותו לשדה הקרב, לשרוד.
<שקמה לוי: אני באמת באמת באמת חושבת שיש פה אחריות מאד מאד גדולה ובמידה ואני לא הייתי אשת חינוך ובמידה ולא הייתה לי הבנה פסיכולוגית כמו שיש לי, והייתי בוחרת להגיד המנהלת יודעת, המנהלת אמונה על הביטחון של הילד שלי, המנהלת למדה, המנהלת זה התפקיד שלה, היא יודעת יותר טוב ממני והייתי בוחרת להביא את הילד שלי לשם, אני לא יודעת באיזה מצב הייתי מקבלת אותו.
יעקב מרגי: תודה, שקמה.
יעקב מרגי: אני מודה לכם שנתתם לנו קצת תיאור.
<שקמה לוי: סליחה, מאד חשוב לי גם לציין שהבן שלי למעשה בסך הכל היה בבית 43 ימים.
יעקב מרגי: סך הכל.
<שקמה לוי: סך הכל 43 ימים.
<שקמה לוי: היו 24 ימים רצופים בהתחלה בבית, כשלמעשה לא ניתן לנו שום פתרון שיכול לספק לו מוגנות ולכן החלטנו להשאיר אותו בבית.
<שקמה לוי: אנחנו נותנים לו באופן פרטי עזרה פסיכולוגית והומאופת ושיעורים פרטיים ניתנו לו בתקופה הזאת, שבאמת ככה זה לא פשוט כלכלית.
יעקב מרגי: שקמה, הילד שלך זכה לאמא שיש לה יכולת ויש לה ניסיון ויש לה ידע.
<שקמה לוי: תודה רבה.
יעקב מרגי: כמה כאלה אין להם?
<שקמה לוי: זה אחד הדברים שכתבתי לי פה, שאני רוצה - - -
יעקב מרגי: אני אתן לך לנשום אוויר קצת.
יעקב מרגי: חשוב לי גם שתשמע את המקרה שאני מתמודד - - -
איציק שמולי: לא, רק עוד שאלת הבהרה.
איציק שמולי: הפתרון שאותו מצאת, בעצם מה הפתרון החברתי אבל לילד?
איציק שמולי: מי קבוצת השווים שלו היום?
<שקמה לוי: על איזה ילד אתה מדבר, על הילד הפוגע?
איציק שמולי: שלך.
איציק שמולי: אם את אומרת שהפתרון שמצאת זה לתת את כל מה שהוא צריך באותה מסגרת ביתית, אם הבנתי נכון - - -
<שקמה לוי: לא, לא, לא, בכלל לא.
<שקמה לוי: בכלל לא.
<שקמה לוי: הובנתי לא נכון.
<שקמה לוי: אני אומרת שלמעשה כשאני פניתי לגורמים המקצועיים, כשאנחנו פנינו, כי נמצאים איתי פה ההורים שלי, שאיתי יד אחת, אז בעצם לא קיבלנו שום מענה ולכן ההחלטה הייתה להשאיר אותו בינתיים בבית, כשאנחנו למעשה כל פעם פונים לצינור מקובל גבוה יותר וגבוה יותר וגבוה יותר במטרה להשיג איזה שהוא פתרון לבן שלי.
<שקמה לוי: אין שום כוונה לתכנית לימודים בבית ואין שום כוונה להשאיר את הבן שלי במצב הזה, מה גם שאני לאורך כל התהליך אמרתי כל הזמן שההחלמה של הבן שלי תלויה בחזרה בטוחה לשגרה.
<שקמה לוי: אני מאד לא מאמינה בלהשאיר אותו, אני מאד לא מאמינה בלהעצים את כל המצב הזה.
<שקמה לוי: אבל כן אני הגעתי למצב שבעצם הילד שלי נמצא הרבה מאד זמן בבית ואני כן צריכה לתת לו את התמיכות האלה ואני כן צריכה לעשות לו השלמה לימודית שהוא לא קיבל אותה משום מקום אחר.
יעקב מרגי: אני רוצה לומר, כדי להשלים, אני מתמודד עם פנייה, ואתה יודע מה, זה דווקא ביישוב שבו ילד נפגע מינית בתוך בית הספר.
יעקב מרגי: חושש לחזור לבית הספר, לא נמצא מענה לילד הפוגע והם מחייבים את הילד הנפגע לחזור, כחלק מהטיפול או חלק מהריפוי או חלק מלא יודע מה, להשיב לו.