GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<תמר שי: אין חיה כזאת ולא הייתה ולא תהיה אף פעם פיזיותרפיסטית בשילוב.
<תמר שי: רוב הילדים, או הרבה מהילדים המשולבים עם ילדים עם לקויות פיזיות קשות, שצריכים את המענה הזה של פיזיותרפיה.
<תמר שי: אני רק אגיד עוד משפט, מילה אחרונה.
<תמר שי: באמת כמו שרויטל מתכתבת, גם אני מתכתבת.
<תמר שי: אחד הדברים שבעצם מונעים ממטפלות לעבוד במשרד החינוך, זה הסיפור הזה של כן מציעים לי משרה מלאה אבל משרה מלאה בשלושה או ארבעה בתי ספר שונים.
<תמר שי: זה אומר שבאמצע היום אני צריכה לנסוע מבית ספר לבית ספר, אף אחד לא משלם לי את הנסיעות האלה, או גם אם משלמים לי, משלמים לי לפי חופשי–חודשי.
<תמר שי: אני מפסידה המון שעות, אני מגיעה הביתה מאד מאוחר.
<תמר שי: אז משרה מלאה בארבעה בתי ספר, בעיני זה לא תנאי עבודה הולמים.
איציק שמולי: עורכת הדין ציפי נגל-אדלשטיין, מנכ"ל העמותה לילדים בסיכון.
<ציפי נגל-אדלשטיין: שלום, תודה רבה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: צהריים טובים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: אני גם מייצגת כאן את גני התקשורת של הילדים על הרצף האוטיסטי, שצריך לדאוג לכולם, אבל אני חושבת שמהבעיה שנוצרה בתחום הזה, כן אפשר להסיק לגבי דברים אחרים ואין ספק שעל אף שיש גידול של מספר אבסולוטי כלשהו של מטפלים, אין לו שום קורלציה לגידול במספר המסגרות.
<ציפי נגל-אדלשטיין: זה נכון גם לגבי המסגרות של גני התקשורת וגם לגבי מסגרות אחרות.
<ציפי נגל-אדלשטיין: יש לי כאן נתונים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: קודם כל העמותה לילדים בסיכון פרושה ברחבי הארץ מאילת בדרום ועד מטולה בצפון, עם כ-150 מסגרות שבהן אנחנו נותנים את הטיפול הבריאותי המקדם.
<ציפי נגל-אדלשטיין: כמובן מסגרות של גני תקשורת, של משרד החינוך מרביתם.
<ציפי נגל-אדלשטיין: יש לנו כ-1,150 עובדים שמרביתם מטפלים גם פארא-רפואיים, גם פסיכולוגים, פסיכיאטרים מכל הסוגים, וכחלק ממה שאנחנו רואים בשנים האחרונות ובגלל הגידול באבחון של הילדים על הרצף האוטיסטי, אנחנו באמת ראינו שיש בעיה עצומה במספר המטפלים ויש חסר עצום בכוח אדם.
<ציפי נגל-אדלשטיין: יש לי גם נתונים פנימיים של העמותה וחסר בכוח אדם מגויס, על אף בג"ץ שהגשנו ועדכון תעריף וניסיונות לשפר את התנאים.
איציק שמולי: באיזה אזורים במיוחד?
<ציפי נגל-אדלשטיין: בצפון יש בעיה קשה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: יש לי נתונים גם של משרד החינוך.
איציק שמולי: מה זה צפון?
<ציפי נגל-אדלשטיין: צפון – בצפת למשל אין בכלל קלינאיות תקשורת באזור הזה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: בדרום – בבאר שבע, זה פשוט קטסטרופה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: אנחנו מנסים להקים גנים, יחידה של גני תקשורת בבאר שבע.
<ציפי נגל-אדלשטיין: הקושי שם פשוט עצום.
<ציפי נגל-אדלשטיין: באשקלון יש חוסר מאד גדול במטפלים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: ושוב, לצערי פריפריה - אנחנו נאלצים להגדיר מחדש פריפריה, כי בכל מה שקשור למטפלים, הרבה פעמים אי אפשר לדעת אפילו מה הסיבה שבגללה באזור כזה או אחר יש חוסר מאד גדול.
<ציפי נגל-אדלשטיין: בזמנו, בראשון למשל, ראשון הייתה פריפריה ובת ים הייתה פריפריה, כי מטפלים לא רצו להגיע לשם.
<ציפי נגל-אדלשטיין: עכשיו שוב, חבל באמת לחזור, הדברים נאמרו מבחינת הבעיה, אבל אני כן יכולה להציע אולי שני פתרונות שיכולים להקל.
<ציפי נגל-אדלשטיין: ושוב, אני מבינה שהדיון נוגע לפארא-רפואיים, אז אני מתעלמת מנושא של פסיכולוגים ופסיכיאטרים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: אנחנו לקחנו על עצמנו תפקידי מדינה - - -
איציק שמולי: כן, מה שתי ההצעות?
<ציפי נגל-אדלשטיין: קודם כל נושא של ביצוע סטאז' בקהילה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: זאת אומרת כן לחבור לאוניברסיטאות, וכמו שמתמחים בפסיכולוגיה יכולים לעשות סטאז' במסגרות שלנו, שיהיה ביצעו סטאז' בקהילה, בתוך גני התקשורת, שוב, או גנים אחרים, כמובן תחת הדרכה וכך ניתן יהיה להוסיף עוד מטפלים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: שוב, אני מדגישה שזה תחת הדרכה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: זה חייב לעמוד בקריטריונים מקצועיים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: דבר נוסף שכן מתקיים למשל במתמחים בפסיכולוגיה, אבל לא מתקיים אצל המרפאים בעיסוק וקלינאיות התקשורת, בגלל הגבלות של האיגודים המקצועיים, למיטב ידיעתי, הוא נושא של מה קורה עם סיום הלימודים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: זאת אומרת יש פער בין סיום הלימודים לבין מעבר הבחינה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: בעצם בפער הזה, אצל פסיכולוגים, הם כן יכולים לעבוד תחת הדרכה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: קלינאי התקשורת והמרפאים בעיסוק, אני יודעת שאיגוד הקלינאיות הוציא מסמך שאוסר עליהם לעבוד כקלינאיות תקשורת בפרק הזמן הזה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: זאת אומרת אם כן היינו מצליחים "להשמיש" אותם לעבודה בתקופה הזו, זה היה יכול לפתור בעיה לא קטנה.
<ציפי נגל-אדלשטיין: כיוון שיש פער השתכרות בין המגזר הפרטי - - -
איציק שמולי: על איזה פער אנחנו מדברים?
<ציפי נגל-אדלשטיין: זה חצי שנה ואני אסביר למה הוא משמעותי.
<ציפי נגל-אדלשטיין: זו אינה רק החצי שנה הזאת - - -
איציק שמולי: לא, אנחנו יודעים למה הוא משמעותי, לא צריך להסביר.
<ציפי נגל-אדלשטיין: לא, הוא משמעותי.
<ציפי נגל-אדלשטיין: אני מדברת על כך שברגע שמישהי נכנסת למסגרת שלנו, זאת אומרת אם היא לא נכנסת למסגרת, היא מיד כמעט הולכת למגזר הפרטי, בגלל פערי ההשתכרות, אבל אם היא נכנסת למסגרת והיא מקבלת את המעטפת של הצוות הרב מקצועי, היא נקשרת לתחום הרבה מאד פעמים, על אף שכוונתה הראשונית לא הייתה להישאר במסגרות מהסוג הזה, היא כן ממשיכה ומתמידה לעבוד במסגרת השירות הציבורי, כי היא רואה את היתרונות האחרים, שאין בקליניקה פרטית.
<ציפי נגל-אדלשטיין: לכן האפשרות הזאת לעבוד בתקופת הביניים הזו, היא מאד משמעותית.
איציק שמולי: אוקיי, תודה רבה לך.
איציק שמולי: אלמוג בן משה, מההסתד - - - ממועצת התלמידים.
מירב בן ארי: ממועצת התלמידים.
<אלמוג בן משה: מועצת התלמידים והנוער הארצית.
<אלמוג בן משה: היית אצלנו ב - - -
מירב בן ארי: כן, אצלו זה הכל הסתדרות.
<אלמוג בן משה: אני ממועצת התלמידים והנוער הארצית, ואני באה לדבר קצת בכובע אחר.
<אלמוג בן משה: לי יש אח אוטיסט, אני חונכת בכנפיים של קרמבו בסניף נתניה ובעצם הנושא הזה של מחסור בצוותים פארא-רפואיים, פוגש אותי בהמון המון מקומות.
<אלמוג בן משה: אח שלי זקוק לטיפול רגשי, ובעצם ככל שחסרים הצוותים הפארא-רפואיים, ככה הוא מקבל פחות שעות והוא בעצם גם נפגע מזה.
<אלמוג בן משה: זה בעצם צורך שהוא מאד מאד משמעותי, כמו שעלה כאן.
<אלמוג בן משה: כמו שחברת הכנסת קארין אלהרר אמרה, יש פתרונות.
<אלמוג בן משה: יש פתרונות.
<אלמוג בן משה: לא יכול להיות שאין פתרונות, שאנחנו מחכים לא יודעת למי.
<אלמוג בן משה: יש פתרונות וצריך וחייבים להשתמש בהם ולממש אותם בהקדם האפשרי, ובאמת בתור אמירה: אנחנו במועצת התלמידים והנוער הארצית קוראים לוועדת החינוך של הכנסת לעשות את הכל בשביל לממש את הפתרונות האלה, כי זה צורך שאני אפילו לא יודעת להסביר במילים כמה הוא משמעותי וכמה הוא גדול.
<אלמוג בן משה: אז בפנייה לכל היושבים כאן סביב השולחן, אנחנו באמת נשמח לקחת חלק בכל דבר שצריך כדי לקדם את הנושא הזה.
<אלמוג בן משה: וזהו.
איציק שמולי: רועי, אתה רצית להוסיף משהו?
<רועי צימרמן: לא, כבר מיצו את זה.
<רועי צימרמן: קודם כל צריך לקחת בחשבון שגם הטיפולים הפרטיים, אין קלינאית תקשורת שמקבלת אחרי הצהריים.
<רועי צימרמן: זה רק בבוקר, גם בקופת החולים וגם בפרטי, וזה גם על חשבון ההורים איפה שהוא.
<רועי צימרמן: ימי עבודה וזה גם דבר שלא לוקחים בחשבון.
איציק שמולי: משרד החינוך, אם אתם רוצים להשלים.
<ציפי נגל-אדלשטיין: סליחה, אפשר עוד נקודה אחת רק?
איציק שמולי: לא, אנחנו סוגרים את הדיון עוד שתי דקות.
איציק שמולי: בבקשה, משרד החינוך.
<רחלי אברמזון: ברשותך, אדוני יושב הראש, אני רק רוצה למקד שתי נקודות, לגבי אותם תלמידים שמגיעים לתכניות השילוב.
<רחלי אברמזון: אז אני רוצה לסייג, באמת מילים ואמירות בסלע, ככל שיהיו, אני רוצה לדייק אותן ולומר שאין דבר כזה שאין מענה ממקצועות הבריאות או אין מענה כמדיניות, לא בחסר אם חסרה דמות כזו מטפלת או אחרת.
<רויטל לן-כהן: המדיניות היא לאן את שולחת את המשאב.
<רחלי אברמזון: אין מדיניות כזו שלא מאפשרת לילד לקבל את המענה הטיפולי, אם בפיזיותרפיה, אם בקלינאי תקשורת, מבחינת תכנית העבודה.
<רחלי אברמזון: תכנית עבודה לילד נבנית תכנית יחידנית, עם יעדים ברורים, עם מעקב, עם בקרה, כך שהדברים מאד מאד מדויקים כשנבנית התכנית והיא ניתנת.
<רחלי אברמזון: במידה וחסר, זה משהו אחר.
<רחלי אברמזון: זה אחד.
<רחלי אברמזון: הדבר השני זה - - -
<רויטל לן-כהן: זו אמירה מאד יפה של רחלי, רק שבשטח זה לא מחובר - - -
<רחלי אברמזון: הדבר השני שאני מבקשת לומר, שאני כן לוקחת לתשומת לב, זה קצת בדיקה של אותה סוגיה שהעלתה חברת הכנסת קארין אלהרר, לגבי המתמחים או העובדים ממקצועות הבריאות, העולים החדשים שהגיעו.
<רחלי אברמזון: אנחנו נבחן את זה יחד.
<רחלי אברמזון: מבחינתנו נבדוק.
<רחלי אברמזון: אני לא יודעת מה היא המשמעות מבחינת המשרד, אבל אנחנו נבדוק את העניין ונראה איך מקדמים את זה אל מול משרד הבריאות, כי אני מניחה שבשותפות הזאת, צריך להיות שיח מאד ממוקד עם משרד הבריאות.
<רחלי אברמזון: אני גם רוצה לציין את שיתוף הפעולה.
<רחלי אברמזון: כשיש שיח מקצועי בין משרדים, זה לא קשור להטחת האשמות, זה קשור לשיח מקצועי שמתקיים כל הזמן.
<רחלי אברמזון: קשר מאד הדוק עם העמותות, וחשוב לי לציין את זה.
איציק שמולי: אני רוצה ברשותכם לסכם את הדיון.
איציק שמולי: ראשית - - -
<פנינה אלתר: סליחה, משרד החינוך - - -
איציק שמולי: ומה אתם, לא משרד החינוך?
<פנינה אלתר: אנחנו פשוט רחוקות אחת מהשנייה.
איציק שמולי: יש לך ממש דקה לסכם.
<פנינה אלתר: יש לי דקה, אז קודם כל אני רוצה להגיד שלמרות הכל יש לנו המון אנשים שכנראה עדיין רוצים לעבוד אצלנו.
<פנינה אלתר: נערך סקר של משרד הבריאות שיש לי אותו כאן - - -
איציק שמולי: זה קצת סותר את מה שאמרת בהתחלה, אבל לא משנה.
<פנינה אלתר: לא, זה לא סותר.
<פנינה אלתר: אני אמרתי שעדיין אנחנו מעסיקים כל כך הרבה.
<פנינה אלתר: יש חסר, רק צריכים לקחת אותו באיזונים.
<פנינה אלתר: נעשה סקר של משרד הבריאות בשנת 2012, שבעוד כמה שנים הפער ילך ויצטמצם בניגוד למה שחברת הכנסת אמרה.
<פנינה אלתר: אני אתן לכם את הסקר הזה.
<פנינה אלתר: לגבי הנושא של קלינאי תקשורת שעולים מצרפת, הסיפור הוא בכלל לא לפתחנו, הוא לפתחו של משרד הבריאות, והייתי פה בוועדה, ודווקא לגבי קלינאי תקשורת בנושא של שפה, היו שם דרישות מאד הגיוניות מה הם צריכים לעשות.
<פנינה אלתר: נקודה לגבי פיזיותרפיה.
<פנינה אלתר: אני מודה שדווקא פיזיותרפיה בשילוב, זה באמת הנקודה שאנחנו שמנו עליה השנה את כל משאבינו לשכנע ולהסביר את החשיבות של העניין.
<פנינה אלתר: זה נכון שלפיזיותרפיה ספציפית לא היה ידע - - -
<רויטל לן-כהן: את מי את צריך לשכנע?
<פנינה אלתר: את מנהלות המתי"א - - -
<רויטל לן-כהן: סליחה, את הרגולטור.
<רויטל לן-כהן: הן עובדות אצלך.
איציק שמולי: רויטל, די.
<פנינה אלתר: בסדר, אז זהו.
איציק שמולי: רחלי, אני רוצה לשאול.
איציק שמולי: לפי הסקר שיש אצלך, מתי נסגר החוסר?
<רחלי אברמזון: הסקר של משרד הבריאות מדבר על העשור הקרוב, אבל זה סקר של משרד הבריאות.
<רחלי אברמזון: אנחנו נעביר לכם אותו ואני חושבת שאם יושבת כאן נציגת משרד הבריאות - - -
איציק שמולי: רגע, סליחה, אבל השתמשתם בו.
איציק שמולי: הוא על דעתכם או לא על דעתכם?
<פנינה אלתר: מה זה אומרת על דעתכם?
<פנינה אלתר: אנחנו נסמכנו עליו.
<פנינה אלתר: להבין שאם עשו בדיקה, משמע ש - - -
איציק שמולי: תוך כמה שנים?
<רחלי אברמזון: אני חושבת שהם דיברו על עשור.
<רויטל לן-כהן: הם לקחו בחשבון גם את הגידול בילדים או רק את הגידול במטפלים?
<רחלי אברמזון: לא, גם.
<רחלי אברמזון: תחזית עד שנת - - -
איציק שמולי: טוב, אז אנא תעבירי את הדו"ח גם לוועדה.
איציק שמולי: אני רוצה לסכם ברשותכם.
<רבקה מורוביץ: סליחה, אמרת שתיתן לי לדבר.
איציק שמולי: זה נכון, אבל נתתי לכל ההורים ולך לא הספקתי לתת, אז את תדברי בדיון הבא.
איציק שמולי: אני רוצה להודות לכל המוזמנים, גם לחברי הכנסת, גם לנציגי הממשלה, כמובן להורים ותודה מיוחדת גם לרועי צימרמן, שבעזרת הסיפור האישי שלך נחשפנו לבעיה.
איציק שמולי: אני רוצה לסכם בכמה נקודות: 1.
איציק שמולי: הוועדה מצפה לקבל מנציגי משרד החינוך תכנית חומש לסגירת הפער, איך אתם נערכים, לאור הבעיות שאתם הצגתם כאן, גם באופן כללי עם המחסור באנשי מקצוע וגם באופן ממוקד, באזורים מסוימים בארץ.
איציק שמולי: 2.
איציק שמולי: אני אבקש גם התייחסות
איציק שמולי: כם מה בכוונתם לעשות או מה אתם יכולים להציע כדי להגדיל את שיתוף הפעולה, גם עם המועצה להשכלה גבוהה, גם עם משרד הקליטה.
איציק שמולי: מדובר פה על העולים.
איציק שמולי: 3.
איציק שמולי: נקודה כואבת נוספת שעלתה פה זה חוסר התיאום בין משרד החינוך, לא כמערכת, בסוף זה הגננת הפרטית, אבל משרד החינוך לבין משרד הבריאות/קופות החולים.
איציק שמולי: לא יכול להיות שהתוצאה של מקרים רבים, זה שההורה מצד אחד לא מקבל את החתימה מהגננת, כי היא לא יודעת על מה מותר לה לחתום, על מה אסור לה לחתום.
איציק שמולי: ומצד שני הוא לא מקבל גם את הזכאות במשרד הבריאות, או שלוקח לו זמן לקבל את הזכאות ממשרד הבריאות, בגלל שהוא לא מקבל את החתימה.
איציק שמולי: אז אני מצפה מכם, וזו קריאה גם למשרד הבריאות, שנמצאים כאן בדיון, לגבש נוהל משותף מה עושים במקרה כזה.
<רויטל לן-כהן: אדוני, אבל מעבר לזה, הם לא נותנים לאנשים של קופות החולים להיכנס לגן.
<רויטל לן-כהן: קופות החולים, לא תגיד פרטי.
<רויטל לן-כהן: מבקשים מהתפתחות הילד לבוא לגן, לצפות בילד, הם לא מרשים.
איציק שמולי: רויטל, אני בדברי הסיכום.
איציק שמולי: אז אנא התייחסותכם גם לנקודה הזאת, שרויטל הוסיפה כאן.
איציק שמולי: 1.
איציק שמולי: נקודה נוספת שהעלתה חברת הכנסת אלהרר לגבי זמן ההיערכות מול ההורים.
איציק שמולי: אם אתם יודעים שיש לכם מחסור בגן מסוים, גם כאן אני חושב שמצופה להודיע להורים על זה מבעוד מועד.
איציק שמולי: אנחנו גם נוציא פנייה כוועדה למועצה להשכלה גבוהה, לאור הדברים שעלו כאן, ונבקש את ההתייחסות של המועצה להשכלה גבוהה, גם לגבי ההכשרות, גם לגבי הנקודה שאת העלית, המנכ"לית של העמותה בסיכון, לגבי חוסר ההלימה בין המועד שבו מסיימים את התואר, את ההכשרה באקדמיה, לבין נקודת הכניסה לשוק העבודה.
איציק שמולי: אלה בעצם עיקרי הדברים.
איציק שמולי: אני רוצה להודות לכם.
איציק שמולי: רק בואו נקבע מסגרת זמנים, שלא ניקלע לדיון כזה עוד שנתיים ונראה ששום דבר לא בוצע.
איציק שמולי: אז משרד החינוך, כמה זמן דרוש לכם כדי להגיש לנו תכנית כזאת?
איציק שמולי: משרד החינוך ומשרד הבריאות, כמה זמן דרוש לכם כדי להגיש תכנית כזאת?
איציק שמולי: זאת הנציגה שמשרד הבריאות בחר לשלוח.
<יפית יצחקי: בנושא של התיאום בין משרד החינוך לבין - - -
איציק שמולי: של התיאום ושל תכנית החומש של סגירת הפערים.
<רחלי אברמזון: אני רוצה לומר שאנחנו נקדם את השיח המשותף הזה כדי לשבת ולבחון את כל הסוגיות, אבל קשה לי לאמוד את זה עכשיו בחודש, חודשיים שבהתחייבות.
איציק שמולי: אוקיי, אז אני אאמוד את זה בחצי שנה.
<רויטל לן-כהן: יש סיכוי שבשנה הבאה תרשו למשרד הבריאות להיכנס לגנים שלכם?
<רויטל לן-כהן: לבתי ספר?
<יהודית גידלי: אז בתחילת כנס החורף.
איציק שמולי: אוקיי, אז בתחילת כנס החורף, אנחנו מדברים על תכנית החומש, אבל אני מזכיר שלקראת שנת הלימודים הקרובה צריכה להיות היערכות שונה, ואני אבקש גם מיושב ראש הוועדה הקבוע לעקוב אחרי העניין הזה, ובשאיפה גם לקיים דיון טרם פתיחת שנת הלימודים.
יעקב מרגי: היום ה-29 ביוני 2016, כ"ג בסיון התשע"ו.
יעקב מרגי: הנושא שעל סדר היום במסגרת הצעות לסדר של חברי הכנסת מנואל טרכטנברג, דב חנין ואכרם חסון הוא היעדר טיפול במקרי מוות במערכת החינוך הכללי והמקרה הפרטני של א.א.
יעקב מרגי: ז"ל.
יעקב מרגי: סליחה שאני אומר א.א., אבל זה נאמר בכוונה כדי שלא נחשוף פרטים.
יעקב מרגי: לאחר מכן נדבר על זה גם מבחינה חוקית.
יעקב מרגי: לפני שאני אעביר את רשות הדיבור לחברי הכנסת המציעים, אני קובע לפי סעיף 120 לתקנון הכנסת כי יימחקו מהפרוטוקול המפורסם של הדיון הזה לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים וכן חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה כדי להגן על ענייניהם של קטינים או דברים שהם מכוח החוק או חקירות או כל מה שיכול להיות.
יעקב מרגי: קבעתי זאת ואני מעביר את רשות הדיבור לחברי הכנסת המציעים לפי הסדר.
דב חנין: תודה לך אדוני היושב ראש, תודה על כינוס הדיון הזה, וברוכים הבאים לבני משפחתו של א.א.
דב חנין: זכרונו לברכה, ההורים, אחיו וגם מי שמלווה את המשפחה.
דב חנין: אני רוצה לפתוח את הדברים שלי בהשתתפות בכאב שלכם ובצער הנורא שלכם ולאחל לכם שלא תדעו עוד צער בהמשך.
דב חנין: המקרה הזה הוא מקרה מאוד מאוד כואב וקשה.
דב חנין: אנחנו העלינו את זה במליאת הכנסת ואני חייב לומר שכאשר קראתי את פרטי המקרה, אני מאוד מאוד הזדעזעתי.
דב חנין: לא האמנתי שדברים כאלה והתנהלות כזאת יכולה להיות אצלנו.
דב חנין: אתה אדוני היושב ראש נוהג נכון כשאתה – גם בכותרת של הדיון – ביקשת להיזהר בפרטים שהם פרטים אישיים של א.א.
דב חנין: זכרונו לברכה.
דב חנין: כיוון שנמצאים כאן אתנו בדיון אנשים שמכירים את המקרה הזה באופן הרבה יותר ישיר, אני מציע שבמהלך הדברים אתה תאפשר להם לדבר.
דב חנין: אני לא מתכוון לדבר כרגע על המקרה הפרטני כי יש כאן אנשים שיודעים לדבר על זה טוב ממני.
דב חנין: אני רוצה לומר מה אותי מטריד ברמה העקרונית והכללית.
דב חנין: מטרידה אותי ההתייחסות של שתי מערכות ציבוריות אצלנו.
דב חנין: מערכת אחת היא מערכת החינוך.
דב חנין: מערכת החינוך, בית הספר ומה שנמצא מעליו.
דב חנין: נער צעיר נהרג וכל כך הרבה שאלות מתעוררות.
דב חנין: איך הדבר הזה קרה?
דב חנין: למה הוא קרה?
דב חנין: מה היה הרקע?
דב חנין: מתעוררות גם הרבה שאלות להתייחסות של המערכת לאחר מכן.
דב חנין: האם מקרה כזה גורם לצלצול בכל הפעמונים במערכת מרמת בית הספר ועד רמת שר החינוך?
דב חנין: האם מישהו מזדעק ואומר שאנחנו חייבים כאן לבדוק את הדברים וקודם כל אנחנו חייבים לתת למשפחה תשובות רציניות, מקיפות ומעמיקות?
דב חנין: התחושה שלי היא שגם לפני מותו של א.א.
דב חנין: וגם לאחר מותו, המערכת מתנהלת בצורה לחלוטין בלתי מובנת.
דב חנין: בלתי מובנת.
דב חנין: אני אומר את הדברים בצורה הכי מרוסנת שאני יכול.
דב חנין: זה מישור אחד.
דב חנין: המישור השני הוא התנהלות המערכות החוקרות למיניהן.
דב חנין: יש לנו כאן מקרה מוות של נער, יש בוודאי חקירה, מה נעשה בחקירה הזאת?
דב חנין: איך נעשים הדברים?
דב חנין: איזו אינפורמציה מועברת למשפחה?
דב חנין: איזו רמה של טיפול?
דב חנין: איזו רמה של התייחסות?
דב חנין: איזו רמה של תשובות?
דב חנין: גם כאן השאלות שלי הן רבות מאוד.
דב חנין: נמצאים אתנו נציגים מהמשרד לביטחון פנים והמשטרה ואני מקווה שאנחנו נקבל כאן תשובות טובות.
דב חנין: אני רוצה, אדוני היושב ראש, בכל זאת לומר משהו נוסף שהוא מאוד מאוד קשה ואני אומר אותו גם אחרי הרבה התלבטות עם עצמי, אבל אני חושב שאני חייב לומר אותו.
דב חנין: אנחנו אמרנו את זה גם במליאת הכנסת.
דב חנין: אני נמצא בתחושה מאוד מאוד קשה שאם א.א.
דב חנין: לא היה שייך למשפחה של יוצאי אתיופיה, המערכת הייתה מתייחסת אחרת.
דב חנין: אני יודע שאני אומר דברים מאוד מאוד קשים, גם קשים לשמיעה, וקשה לי אפילו להגיד את זה, אבל אני אומר את זה.
יעקב מרגי: כולנו מקווים שזה לא נכון.
דב חנין: ואני מקווה שזה לא נכון אבל אני לא יכול להשתחרר מהתחושה הזאת כי אני כן מכיר טיפול של מערכות, כולל מערכת החינוך, במקרים הרבה יותר קלים שלא הסתיימו במוות.
דב חנין: יש מקרים קשים במערכת החינוך ואני מדבר גם על ההתייחסות של המערכת עצמה מרמת בית הספר עד רמת שר החינוך וגם בהתייחסות של חקירה.
דב חנין: אם יש כל מיני דברים רעים שקורים בתוך המערכת לנערים ולנערות, אני פשוט מכיר ויודע שההתייחסויות היו אחרות לגמרי.
דב חנין: אני מנסה להבין מה השוני, למה א.א. "זוכה" להתייחסות כזו לא ראויה ולא נכונה ואני מנסה לחפש ולענות לעצמי ואני חושב שלפני שאנחנו נהיה מנומסים ונחמדים אחד עם השני, אנחנו צריכים לנסות להיות קודם כל לפחות אמיתיים ולהבין מה קרה כאן, איך קרה דבר כזה, איך קרה דבר כזה שהמשפחה – יש מישהו מאוד מסור שמלווה אותה ואדוני, זו ההזדמנות באמת בשם הציבור ובשם הכנסת להביע לך תודה על כך שאתה התגייסת לדבר הזה אבל זה לא היה צריך באמת להיות התפקיד שלך אלא המערכת הייתה צריכה להיות בנויה באופן כזה שכאשר קורה דבר כזה, היא מתגייסת, היא נותנת תשובות, מבצעת חקירות.
דב חנין: כבר קרתה טרגדיה איומה, לפחות שההורים והמשפחה ירגישו שיש להם עם מי לדבר, שיש מי שמקשיב, שיש מי שאכפת לו, שיש מי שבודק, שיש מי שחוקר.
יעקב מרגי: חבר הכנסת אכרם חסון.
אכרם חסון: תודה רבה אדוני על קיום הדיון החשוב הזה.
אכרם חסון: גם אני מזדהה עם המשפחה ומשתתף בצערה.
אכרם חסון: ללא כל ספק, אני מזדהה עם תחושתו של חבר הכנסת דב חנין שאם היה מדובר בתלמיד מבית ספר עירוני ה' בתל אביב או בליך בפתח תקווה, תלמיד מצפון תל אביב או ממקום אחר מסודר, הדברים היו נראים אחרת.
אכרם חסון: למה אני אומר את זה?
אכרם חסון: כי לא רק המשטרה סגרה את התיק ולא שאלה בהתחלה על המשפחה אלא גם משרד החינוך שהיה מחויב על פי החוק להקים ועדת חקירה תוך שלושים ימים, לא עשה זאת עד שהמשפחה פנתה לעורכי דין מתנדבים שפנו למשטרה ואז המשטרה פתחה את התיק מחדש.
אכרם חסון: אנחנו למדנו על המקרה מאחר ויש שם מצלמות אבל בהתחלה אף אחד לא בדק אותן ולא שאל מה קרה.
אכרם חסון: אני שמעתי את נציג המשפחה הבוקר שדיבר לפני כמה דקות ברשת ב' ואמר שעד עצם היום הזה, עד עכשיו, מטרטרים אותם ואומרים להם כל מיני דברים אבל הם לא מקבלים שום נתון אמיתי לגבי מה שקרה שם, לא מספרים להם אם ל-א.א.
אכרם חסון: היו בעיות לפני המקרה, אם היו דוחות שנכתבו עליו והאנשים חיים בעלמא.
אכרם חסון: למה אני מזדהה אתם?
אכרם חסון: כי אני דרוזי, אני בן מיעוט, ואני יודע שכאשר הדברים קורים עם בני המיעוטים, תמיד יש פשלות, תמיד הטיפול הוא לא טיפול והיחס הוא לא יחס.
אכרם חסון: רציתי לשאול את נציגי המשטרה, וחבל שלא בא נציג החוקרים בעצמו לכאן כדי שאוכל לשאול אותו, איך החליטו לסגור את התיק בלי לתת דין וחשבון, בלי לעדכן את המשפחה, בלי להביא את נציגי המשפחה ולומר להם את האמת?
אכרם חסון: צריך לשתף את המשפחה.
אכרם חסון: זה לא תיק של פציעה קלה או של מכה יבשה קטנה או משהו קטן שקרה בבית הספר.
אכרם חסון: כאן איבדו צעיר ותארו לעצמכם איזו תחושה יש להורים האלה שמאבדים בן שהוא בן 18.
אכרם חסון: לכן גם במליאה ביקשנו הבהרות ממשרד החינוך וביקשנו הבהרות מהמשטרה.
אכרם חסון: אני חושב שהזלזול בחיי אדם הפך להיות בארץ דבר שבשגרה.
אכרם חסון: אני מצטער שהתחושות שלנו קשות מאוד כי אנחנו ראינו מה עבר העם האתיופי כאשר הפגין בתל אביב ואני אמרתי שלא לשם כך הבאנו אותם לכאן.
אכרם חסון: לא הבאנו אותם כדי להשפיל אותם ולא כדי לטפל בהם בצורה לא נכונה.
אכרם חסון: אלה יהודים טובים שבאו למדינת היהודים כי הם מזדהים עם המדינה והם צריכים להיות אזרחים שווים.
יעקב מרגי: אני מצטרף לדברים של חברי הכנסת אבל הכול בהסתייגות עד שאשמע את כל הצדדים.
יעקב מרגי: המשפחה, יש לכם יכולת לדבר ולומר מה שאתם רוצים?
<סמי אבאווא: כן.
דב חנין: אולי לפני המשפחה, ברשותך, יש כמה שאלות כלליות שאני רוצה לשים אותן על השולחן.
יעקב מרגי: אני רוצה שכולנו ניכנס לרקע ולאחר מכן נשאל את השאלות.
יעקב מרגי: אני חייב להבהיר שהדיון כאן הוא לא בית משפט וזאת לא חקירה.
יעקב מרגי: תפקידה של ועדת כנסת היא לבקר את עבודת משרדי הממשלה ולראות שאכן המערכות עובדות באופן תקין ועובדות לפי המצופה מהן.
יעקב מרגי: אם אפשר, תן לי גם רקע למקרה וגם בהקשר לעבודת המערכות.
<סמי אבאווא: אני אח של א.א.
<סמי אבאווא: זכרונו לברכה.
<סמי אבאווא: אני רוצה לומר שהמשפחה כבר חמישה חודשים מחכה לקבל איזושהי תמיכה ותשובה גם ממשרד החינוך וגם ממשטרת ישראל אבל אין גוף שפונה אלינו.
<סמי אבאווא: לא מסבירים לנו ולא מספרים לנו מה קרה.
<סמי אבאווא: שאלנו מה היה ל-א.א.
<סמי אבאווא: לפני מותו ואף אחד לא נותן לנו תשובה והסבר.
<סמי אבאווא: כמו שנאמר כאן, התיק נסגר אחרי שלושה ימים.
<סמי אבאווא: זה כאב גדול מאוד וזה מאכזב.
<סמי אבאווא: לא התייחסו לגופה כאל בן אדם.
<סמי אבאווא: החוקר שהיה בזמנו התייחס אל הגופה לא כאל גופת בן אדם אלא כאן גופת חיה.
<סמי אבאווא: כך אני הרגשתי.
<סמי אבאווא: אחרי כן ניסיתי לקבל עדכונים מה היה לו, מה קרה, מה בדקתם אבל החוקר החליט על דעת עצמו והתיק נסגר.
<סמי אבאווא: תשובה כזאת קיבלתי אחרי שלושה ימים.
<סמי אבאווא: אחרי כן פניתי למשרד החינוך, לפנימייה עצמה, כדי שהמנהל יבוא ויסביר לי ולמשפחה שאולי הילד הזה היה במצוקה, אולי היה לו קשה, אם הוא היה בריב עם החברים שלו.
<סמי אבאווא: אחרי כמה בקשות של המשפחה הוא בא לשבעה.
<סמי אבאווא: שאלנו מה היה לפני המקרה.
יעקב מרגי: אני אשאל שאלה ואעזור לך.
יעקב מרגי: המוסד החינוכי בו הוא למד, אני מבין שהוא למד ארבע שנים שם.
<סמי אבאווא: ארבע שנים.
יעקב מרגי: זה קרה בשנה הרביעית.
יעקב מרגי: הם היו בהלוויה?
<סמי אבאווא: אומרים שהיו אבל היו הרבה אנשים והרבה משפחות.
יעקב מרגי: אומרים שהיו.
יעקב מרגי: במהלך השבעה לא באו ולא ניחמו?
<סמי אבאווא: ההלוויה הייתה ביום חמישי, במוצאי שבת אחד מההנהלה, אחד מהצוות החינוכי, הגיע.
<סמי אבאווא: הוא הסביר שהוא הגיע במיוחד כי הוא מחובר לעדה ולא בגלל הילד שלמד במקום ארבע שנים.
יעקב מרגי: זה שהגיע הכיר את אחיך?
<סמי אבאווא: הכיר את אחי.
<סמי אבאווא: שאלנו שאלות.
<סמי אבאווא: שאלנו מה היה לו אבל הוא לא ידע.
<סמי אבאווא: הוא לא נתן שום מידע.
יעקב מרגי: כל כמה זמן הוא היה מגיע הביתה מהמוסד?
יעקב מרגי: אלה תנאי פנימיה?
יעקב מרגי: כל כמה זמן הוא היה מגיע הביתה?
<סמי אבאווא: כל שבועיים.
יעקב מרגי: אני מבין שהמוסד החינוכי הוא ב - - - ואתם איפה גרים?
<סמי אבאווא: - - -
יעקב מרגי: כל שבועיים הוא היה מגיע הביתה.
<סמי אבאווא: נכון.
יעקב מרגי: אתם לא ראיתם סימני מצוקה כזו או אחרת.
<סמי אבאווא: היה שישי-שבת בבית ולא היה שום דבר.
יעקב מרגי: מתי קרה האירוע?
<סמי אבאווא: ביום רביעי.
<סמי אבאווא: שישי-שבת היה אצלנו וביום ראשון אימא ליוותה אותו לתחנת האוטובוסים לכיוון אשקלון לצו גיוס.
<סמי אבאווא: מצו גיוס הוא הלך ישר לפנימייה.
<סמי אבאווא: אז הוא התקשר לאימא ואמר שהוא הגיע בשלום ומאז אף אחד לא שמע אבל זה רגיל.
<סמי אבאווא: הוא לא התקשר ולא הייתה שיחה.
יעקב מרגי: הוא לא דיבר מה היה בלשכת הגיוס.
יעקב מרגי: לא כלום.
<סמי אבאווא: היה רגיל.
<סמי אבאווא: זאת לא פעם ראשונה.
<סמי אבאווא: פעם שלישית שהיה שם.
יעקב מרגי: מישהו מהמשפחה רוצה להוסיף משהו?
<סמי אבאווא: הילד למד ארבע שנים במוסד ולמה אחרי השבעה לא באים להסביר לנו למי לפנות?
יעקב מרגי: לגבי סוגיית הקשר, אנחנו נבדוק.
<סמי אבאווא: אף גורם לא פנה אלינו עד שאני פניתי לכמה גורמים.
<סמי אבאווא: לאחר מכן יהודה בא לעזור לנו ולאחר מכן הגיעו שני חברים שלו, עורכי דין מתנדבים, הגישו בקשה שהחקירה תיפתח מחדש.
<סמי אבאווא: כרגע, הנה, אנחנו ממתינים.
יעקב מרגי: אם תרצו בהמשך להתייחס, אני אתן לכם.
יעקב מרגי: יהודה יערי, ספר לנו.
<יהודה יערי: אני התגלגלתי לסיפור במקרה כמו שקורה בארץ.
<יהודה יערי: הבן שלי שירת בצבא עם בן דוד של א.א.
<יהודה יערי: ושמע את הסיפור הזה.
<יהודה יערי: כך הגעתי אליהם.
<יהודה יערי: אני מודה שאני נדהמתי מהשנייה הראשונה.
<יהודה יערי: זה היה בערך חודש וחצי אחרי האירוע.
<יהודה יערי: עד סוף השבעה – הכול אני יודע משיחות עם המשפחה – היה קשר עם הפנימייה, באו לשבעה כמה אנשים, ומאותו רגע אף בן אדם לא דיבר עם המשפחה.
<יהודה יערי: אף נציג מהמשטרה לא דיבר עם המשפחה.
<יהודה יערי: חקירה, לא חקירה, מה היה בחקירה – שום דבר.
<יהודה יערי: אף שוטר לא דיבר עם ההורים השכולים שבנם נמצא מת בפנימייה.
יעקב מרגי: והם באי ודאות עד לרגע זה.
<יהודה יערי: עד לרגע זה.
יעקב מרגי: אתה ניסית?
<יהודה יערי: אני פניתי בעזרת עורכי דין שגייסתי לעניין.
<יהודה יערי: פנינו למשטרה.
<יהודה יערי: אחרי איזשהו זמן אמרו שאכן, החקירה תיפתח מחדש.
<יהודה יערי: במלים אחרות, החקירה התנהלה לא כראוי, תיפתח מחדש.
יעקב מרגי: זה מתועד בכתובים?
<יהודה יערי: כן.
יעקב מרגי: בכתובים.
<יהודה יערי: כמובן.
<יהודה יערי: זה הגיע מהמחוז.
<יהודה יערי: עד היום המשפחה לא שמעה שום דבר על החקירה ועדיין אף איש משטרה לא דיבר אתה.
<יהודה יערי: העבירו את הטלפון של א.
<יהודה יערי: זכרונו לברכה שלפי מצלמות האבטחה הוא דיבר ממש לפני המוות שלו בטלפון, לא פתחו את הטלפון.
<יהודה יערי: זה סיפור מסובך לפתוח טלפון?