GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דנה אלוני יעקב: אני רק אסיים ואומר שהמסגרת האחרונה שלומדת אצלנו, שזה שילוב מדהים, זה עשרים נערים ונערות מפנימיית "עדנים", שזה פנימייה פוסט אשפוזית, ואחד הדברים שאותי תמיד מרגשים בקדמה זה לראות איך האוכלוסייה של קדמה שיש עליה סטיגמות, וכולנו מכירים את הסטיגמות, לא רק שמקבלת את הנערים האלה ומאפשרת להם להיות לצידם, היא גם עוזרת להם לצמוח והשילוב הזה שקורה בין אוכלוסייה פוסט אשפוזית לבין האוכלוסייה של קדמה שבאה עם תיקים, שבאה עם עבריינות , קורה שם משהו שאותי מרגש כל פעם מחדש.
<דודו לג'עלם: הם פועלים ביחד עם המשפחות והקהילה.
<דודו לג'עלם: יש לנו צוות מגוון בכפר.
<דודו לג'עלם: צוות בית ספר, צוות פנימייה, צוות טיפול.
<בן ציון בראנץ: תרשה לי רגע, אני רוצה להוסיף - - -
<בן ציון בראנץ: שמי בנצי בראנץ, נציג הרווחה.
מאיר כהן: תציג את תפקידך, בבקשה.
<בן ציון בראנץ: מפקח ארצי פנימיות במשרד הרווחה, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם קדמה.
מאיר כהן: הוא רק נציג הרווחה, הוא - - -
מרדכי יוגב: מי היה שר הרווחה פעם?
יעקב מרגי: הוא זוכר.
<בן ציון בראנץ: אני זוכר גם את התרומה המשמעותית שלו, אבל זה לא הזמן.
<בן ציון בראנץ: אני רוצה לומר שיש לנו 40 ילדים, ילדי רווחה בקדמה שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא.
<בן ציון בראנץ: אחד הדברים שמאד מייחדים בשבילנו את קדמה ואת בית הספר, וזה מאד חשוב לנו, שבבית ספר יש תכנית לימודית אישית לכל ילד וזה חשוב להדגיש את זה - - -
<דודו לג'עלם: אני אתייחס לזה.
<בן ציון בראנץ: מפני שהתכנית אישיות בנפרד שבו בונים את סדר היום לפי מצב הרוח או המצב הנפשי של הילד, ומתאימים את זה לילד.
<בן ציון בראנץ: זה האידיאל מבחינת הילד, ללכת עם זמן הילד, עם מצבו הנפשי ולבנות לו תכנית אישית.
<בן ציון בראנץ: אני הייתי שם וראיתי איך בונים תכנית לכל ילד.
<בן ציון בראנץ: התפיסה שלנו שחייבת להיות תכנית כזו לכל ילד בנפרד, וזה, אני לא רוצה לדבר על עלויות, אבל תכנית כזו בדרך כלל, כיוון שהיא לא כיתתית ולא קבוצתית, היא עם עלויות רבות.
יעקב מרגי: אמרת לגבי מספר התלמידים זה לא אופטימלי, התכוונת ליותר או לפחות?
<דנה אלוני יעקב: יותר.
יעקב מרגי: את יודעת שבמסגרות כאלה הגודל לפעמים עומד לרועץ.
<דנה אלוני יעקב: נכון, אני חושבת שהצבנו לעצמנו יעד בכפר, שבעצם הכפר אמור להכיל 100 תלמידי פנימייה ועוד כ-35 תלמידי אקסטרני, כדי לשמור כל הזמן על האיזון בין תלמידי פנימייה לתלמידים אקסטרניים הוא חשוב, אני חושבת שכבית ספר אנחנו יכולים להגיע ל-135- 140 ילדים במה שכרגע נמצא, בהיצע שיש לנו, ובעובדה שאנחנו בונים מערכת אישית דיאלוגית לכל תלמיד ותלמיד, ואם תרצו אחר כך אני אסביר קצת על זה.
מאיר כהן: בשבוע שעבר, אדוני היושב ראש, הייתי בפראג.
מאיר כהן: בבית ספר בפראג בכיתה ג', וכיתה היא 18 תלמידים עם שני מורים, ובין שתי הכיתות שיש בהן 18 תלמידים ועוד 18 תלמידים, אלה עם שני מורים ואלה עם שני מורים, יש חלל שיושבים בו שני מורים.
מאיר כהן: וכל פעם שיש תלמיד שרוצים לטפל בו, לחזק אותו, מעבירים אותו.
מאיר כהן: צ'כיה.
<קריאה: אז שישה מורים.
יעקב מרגי: נראה לי שהיכולות האלה באות מההכנסות של התיירות מישראל.
מאיר כהן: עשרים מיליון תיירים.
יעקב מרגי: אתה מתקדם איתנו עם המצגת?
יעקב מרגי: תעשה את זה יותר חי ויותר מהר.
<דודו לג'עלם: ככה, מבחינת כלים לחיים, דיברו פה על התכנית האישית.
<דודו לג'עלם: אנחנו שמים דגש על שישה מימדים, לכל תכנית אישית של חניך יש את החלק הלימודי, תעסוקתי, משפחתי, רגשי, התנהגותי וחברתי.
<דודו לג'עלם: ובעצם שמים דגש- חניך, יושבים עליו, יש צוות אישי שעובד עם החניך, כשבונים שמים את הדגש, יכול להיות שאצל החניך המסוים הדגש הוא על הנושא המשפחתי, ואז שאר הצוות יודע שההתייחסות העיקרית היא על הנושא המשפחתי לצורך העניין, או על הדגש החברתי.
יעקב מרגי: יש לי שאלה שעומדת בצד הזה של ה - - - דיברת התנהגותי-רגשי, תלמידים שעברו אבחון, השמה, ובעקבות אבחון מסוים קבעו להם שהם, יש להם תווית של התנהגותית רגשית.
יעקב מרגי: עבר את התהליך בכפר, או בכל מקרה תכנית חינוכית אחרת.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, לא בדקתי, יש לי תחושה שאחרי שהילד הזה מתגבר על אותו קושי רגשי והתנהגותי, הוא לא עובר את אותו מסלול להוריד לו את התווית הזו מהתיק האישי שלו.
יעקב מרגי: והוא הולך עם זה לצבא והוא הולך עם זה כל החיים.
יעקב מרגי: אני, זה דבר שעומד לי, שאני חושב לטפל בזה, להכניס את זה לוויסות כי אני, בואו, כל הורה וכל חבר, מי שגדל כילד, יודע שיש תקופות בחיים – גם אם בבית הוא נורמטיבי, נער מתבגר, ילד מתבגר, יכול לעבור תקופה של בעיות התנהגותיות ורגשיות שלא מסמלות על כלום.
יעקב מרגי: יש סיבות, אפשר לשייך את זה לסיבות, אבל אחרי שהוא מתגבר על זה, למה שהוא לא יעבור את אותו תהליך של ניקוי מהתווית הזו?
יעקב מרגי: השאלה אם אתם מקפידים לעשות את זה.
<בלייניש יצחק מקונן: אם יורשה לי - - -
יעקב מרגי: בבקשה, רק תציגי את עצמך.
<בלייניש יצחק מקונן: אני בלייניש, מפקחת על הפנימייה.
<בלייניש יצחק מקונן: נגעת בנקודה שלא יכולה לעבור.
<בלייניש יצחק מקונן: אתה יודע, בדרך כלל סבלנות - - -
יעקב מרגי: זה יושב לי הרבה זמן.
מאיר כהן: מה תפקידך?
<בלייניש יצחק מקונן: אני מפקחת על הפנימייה, על רווחתם הנפשית של התלמידים.
יעקב מרגי: מטעם?
<בלייניש יצחק מקונן: מטעם משרד החינוך, המנהל לחינוך התיישבותי.
<בלייניש יצחק מקונן: כשהגענו, בדרך, אתמול הייתי עם חניך שהיה לי ועדת ערר יחד עם ההורים שלו והצוות, וסיפרתי להם מה היה, שיתפתי.
<בלייניש יצחק מקונן: ואמרתי להם, תקשיבו, הילד הזה מנהיג ויהיה גם באמת ילד למופת.
<בלייניש יצחק מקונן: מטרידה אותי השאלה האם באמת כשהוא יגדל וילך לצבא העניין הזה יהיה מאחוריו?
<בלייניש יצחק מקונן: איך אנחנו בכלל יכולים לסייע לו, שבאמת יבחר בדרך הנכונה ו - - -
יעקב מרגי: תלוי במערכות.
<בלייניש יצחק מקונן: תלוי במערכות אבל הרבה פעמים גם המערכות, ואני חלק מהמערכת, ורואים את זה, והילד לא מבין את ההשלכות שיכולות להיות לו אחרי, אז נגעת בנקודה שאותי מאד- - -
יעקב מרגי: הוא לא יבין, זה לא עומד לו כרגע - - -
מאיר כהן: הוא לא יבין ילד.
מאיר כהן: בראש של הילדים אין אקטואליה, רק בראש שלנו.
<בלייניש יצחק מקונן: הם לא עושים חישוב, והאם אנחנו מספיק שם כדי למנוע את זה?
מאיר כהן: תראי, שלושים שנה ניהלתי בית ספר ומעולם תלמיד, גם תלמידים שנתפסו, תלמידים ותלמידות, מעשנים סמים או גם גונבים, התגייסו בסוף י"ב עם תיק נקי.
מאיר כהן: ולא שהסתרתי את זה, הלכתי לצבא ואמרתי "חברייה", בדיוק את מה שאמר היושב ראש.
מאיר כהן: בשלב מסוים הייתה בעיה, אבל אני מאמין גדול בילדים האלה, אני יכול לספר, כמובן בעילום שם, שאחד הילדים האלה לימים הפך להיות מ"פ ביחידה מובחרת.
מאיר כהן: אז זה שבי"א השתמש בסמים, לא קרה כלום.
יעקב מרגי: לכן הוועדות, אני חושב שצריך למסד את זה, ועדות השמה הן לא רק בעוד - - - וגם אם כבר עבר ועדת השמה, ולא נורא, בסדר?
יעקב מרגי: לא נורא, ובצוק העיתים הוחלט מה שהוחלט, התגבר?
יעקב מרגי: המוסד יהיה חייב לעשות את זה, אני חושב שזה חוב מוסרי להחזיר לו את זה.
<דודו לג'עלם: ככה, אנחנו עובדים על פי עקרונות חינוכיים, לכל נער יהיה מבוגר משמעותי, מחפשים שלכל חניך יהיה דמות משמעותית.
<דודו לג'עלם: למשל לוקחים חניכה ובתכנית האישית יש לה, הטבחית אצלנו במטבח היא מה שנקרא הדמות המשמעותית עבורה.
<דודו לג'עלם: אז יכול להיות שהיא תתחיל את הבוקר שלה בעבודה למטבח.
<דודו לג'עלם: והצוות אצלנו הוא צוות גדול, קרוב למאה אנשי צוות במהלך היום.
יעקב מרגי: אז יש לכם אחד על אחד.
<דודו לג'עלם: לכל חניך יש לו איזשהו מנוף צמיחה.
<דודו לג'עלם: יכול להיות חניך שבא והוא מחובר מאד לנושא של הסוסים.
<דודו לג'עלם: אז דרך זה אנחנו עוזרים לו בשאר הדברים.
<דודו לג'עלם: לכל נער מרחב התנסות חיצוני.
<דודו לג'עלם: חניכים שמשלבים עבודה, מה שנקרא "דמי כיס מוגדלים", דרך זה לתת להם כלים לחיים כמו שקודם הדגמתי.
<דודו לג'עלם: איך אנחנו עובדים?
<דודו לג'עלם: קודם כל מסתכלים על החניך ושואלים מה הוא צריך, ובהתאם לזה נותנים לו את הצרכים.
<דודו לג'עלם: אני אתן דוגמא על הנושא של קבלת פנים.
<דודו לג'עלם: גם לשומר יש תפקיד, הוא חלק מהצוות בקבלת הפנים של הילד.
יעקב מרגי: אני מקווה שלא עושים לו כמו שעושים בגולני.
<דודו לג'עלם: אנחנו עובדים על כמה עמדות, שאחת מהם למשל זה קבלת פנים, גם כשהוא מגיע וכל רגע כשפונים אליו, אם זה כשמשכימים אותו, אם זה כשהוא מגיע לכיתה, הנושא של הקבלת פנים כל הזמן - - - ולמשל הנושא של אי הידיעה, נושא שמעסיק אותנו, מה זה אי הידיעה, לא רק מה אנחנו יודעים.
<דודו לג'עלם: ושלכל דבר יש משמעות, אנחנו תמיד חושבים שאנחנו יודעים ואנחנו מדייקים, הרבה פעמים אנחנו מבינים שלא, ושאנחנו בכלל רחוקים.
<דודו לג'עלם: זה ככה בגדול.
<דודו לג'עלם: אני רק אציין לגבי התכנית האישית, שחניך מגיע אלינו אנחנו מחפשים לבנות לו מה שנקרא חליפה אישית.
<דודו לג'עלם: כשאנחנו בונים לו את התכנית האישית אנחנו יודעים שאנחנו יכולים לעזור לו הכי טוב שאפשר.
יעקב מרגי: לפני כן, אתה יכול להגיד על ממוצע האכזבות?
יעקב מרגי: כיף לדבר על הצלחות ואני מכיר אותן, אבל יש גם אכזבות כואבות.
<דודו לג'עלם: יש גם.
<דודו לג'עלם: נגיד, אני אומר, לא הכל ורוד אצלנו, לא בכל אנחנו מצליחים.
יעקב מרגי: אבל ביחס, אתה יכול לומר ש - - - אתה יכול להצביע על מחזור מסוים?
<דודו לג'עלם: לא, בדיוק, השאלה היא מה זה, מהי הצלחה?
מאיר כהן: תגדיר את ההצלחה.
מאיר כהן: כשאתם מגדירים, הצוות של קדמה יושב ומגדיר הצלחה, מהי הצלחה?
יעקב מרגי: עוף גוזל.
<דודו לג'עלם: לא, אני אגיד בכנות, כשאני, אנחנו, מסתכלים - - -
מאיר כהן: שמעתי כבר, יש הצבה של 100%, מה עוד?
<דודו לג'עלם: אני אומר, ההתבוננות היא, איך שאני הייתי רוצה להסתכל על הילדים שלי האישיים, הפרטיים.
<דודו לג'עלם: יש לי שלושה ילדים, ומה הייתי רוצה עבורם?
<דודו לג'עלם: שקודם כל יהיו שמחים, יילכו עם הראש למעלה, יידעו שיש מישהו שמקשיב להם.
<דודו לג'עלם: אלה הדברים הראשוניים, אחרי זה שאר הדברים.
<דודו לג'עלם: וזוהי באמת שאלה, מהי הצלחה, אנחנו באמת שואלים את עצמנו.
יעקב מרגי: אז מהי אכזבה?
יעקב מרגי: אתה נתת לי תשובה של פוליטיקאי, הייתי חייב ללכת - - -
< שושנה מירוצ'ניק: אני יכולה לספר סיפור - - -
< שושנה מירוצ'ניק: שושנה מירוצ'ניק, אני מפקחת כוללת על הכפר מטעם המנהל לחינוך התיישבותי.
מאיר כהן: את הכוללת והיא ה - - -?
<בלייניש יצחק מקונן: אני על רווחת הילד.
< שושנה מירוצ'ניק: בשנה שעברה שוחחתי עם ילד, והוא ילד בי"ב.
< שושנה מירוצ'ניק: הוא בי"ב, הוא תפס את עצמו אחרי שהוא נמצא ארבע שנים בכפר, והתחיל לתפקד, ועוד הסביר איך הוא מתפקד טוב.
< שושנה מירוצ'ניק: אז אני שואלת אותו: "מה גרם לך לעשות את השינוי?
< שושנה מירוצ'ניק: " אז הוא אומר, "שלוש שנים בכפר, והם מנסים לעזור לי ואני לא נותן להם.
< שושנה מירוצ'ניק: בקיץ נפלתי, הכניסו אותי לבית סוהר", אתה יודע על מי אני מדברת, "היחידי שהיה לצדי זה מדריך, והייתי כמה ימים והוא היה איתי.
< שושנה מירוצ'ניק: ואז הבנתי שבאמת הם רוצים לעזור לי ואני לא אפשרתי להם.
< שושנה מירוצ'ניק: מאותו רגע החלטתי שאני מתחיל ללמוד, אני מתפקד, ניגש לבגרויות ואקבל את כל העזרה".
< שושנה מירוצ'ניק: ושאלתי אותו: "ומה, איך אני יודעת שאתה באמת השתנית?
< שושנה מירוצ'ניק: " אז הוא נתן לי את התשובה הלא מובנת מאליה ואמר: "היום אני מצליח לדבר עם ההורים".
מאיר כהן: ולהלן סיפור שיש בו גם אכזבה, שהוא נכנס לכלא, וגם הצלחה.
< שושנה מירוצ'ניק: אני חושבת שהסיפור של מהי הצלחה, קודם כל הילד- מהי הצלחה בשבילו?
< שושנה מירוצ'ניק: שהוא הפסיק "לשחק אותה", כמו שהוא מספר, וכשהוא מגיע הביתה הוא מצליח לדבר עם ההורים, והוא הגדיר את זה כהצלחה.
< שושנה מירוצ'ניק: אני כמפקחת יכולה להגיד, הוא לומד לבגרויות.
< שושנה מירוצ'ניק: בסדר, נהדר.
< שושנה מירוצ'ניק: זה לא הסיפור.
< שושנה מירוצ'ניק: הסיפור הוא אותה נקודה ארכימדית ששם הוא עשה את השינוי.
יעקב מרגי: אבל עדיין את אומרת לי וחסרה לי חוליה.
יעקב מרגי: דווקא הבאת את הדוגמא, שבאמת לקחת לי את השאלה.
יעקב מרגי: אם את אומרת לי תלמיד י"ב, ארבע שנים בכפר, מה בשלוש שנים?
יעקב מרגי: הוא היה שקוף בשלוש שנים האלה?
יעקב מרגי: הוא, לא האמין במערכות, לא האמין בכלל ביקום.
יעקב מרגי: לא האמין בעצמו, לא האמין ב - - - שלוש שנים הוא היה אפאטי, היה.
יעקב מרגי: אני מכיר גם במסגרות אחרות, במסגרות חינוך אחרות יש תלמידים שהם נוכחים נפקדים מה שנקרא.
יעקב מרגי: ולפעמים זה בי"א, בי"ב, הם מקבלים את הסוויץ' ומתחילים.
יעקב מרגי: במוסד כזה – אין ואקום.
יעקב מרגי: זה, אם הוא לא עושה זה הוא יכול להיות זה.
יעקב מרגי: איך אתם לא מאבדים, איך אתם יודעים לזהות איפה הילד הזה כבר צריך להעיף אותו מכאן, איפה להמשיך להשקיע?
<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שאני אשתמש במילה החמצה ולא אכזבה.
<דנה אלוני יעקב: כי אני חושבת שאין ילד, בסופו של דבר, שלא יכול לעבור איזשהו תהליך שינוי.
יעקב מרגי: אבל מותר לי, כמי שרוצה ושואף וכו', להרגיש מאוכזב שלא הצלחתי.
<דנה אלוני יעקב: נכון.
<דנה אלוני יעקב: אבל אני חושבת שהתחושה שנשארת אצלנו בסופו של דבר היא בעיקר החמצה.
<דנה אלוני יעקב: כי אני חושבת שהתחושה היא שאין ילד שלא יכול לעבור איזשהו תהליך, והתחושה הרבה פעמים היא – אם הוא היה מגיע קצת יותר מוקדם, אם הוא היה עוד חצי שנה אצלנו, אם היה לנו עוד טיפה זמן לעשות איתו תהליך, היינו מגיעים איתו למקומות שלא הצלחנו להגיע אליהם.
מאיר כהן: החמצה היא מילה יפה, כי היא מקפלת בתוכה אחריות.
מאיר כהן: אכזבה, זה אני עשיתי את הכל, והתאכזבתי כי לא - - - אז הוא לא המשיך.
מאיר כהן: החמצה זה יפה, אני מכבד את מה שאת אומרת.
<דנה אלוני יעקב: היא לפעמים גם תחושה הרבה יותר קשה מאכזבה, דרך אגב.
מאיר כהן: עבודה יפה.
יעקב מרגי: בבקשה, תמשיכי עם המצגת.
<דנה אלוני יעקב: אני רוצה ככה לפתוח ולומר שאחד הדברים שאנחנו מתמודדים איתם גם ככפר וגם כצוות, היא העובדה שאי אפשר לבוא לעבוד בכפר נוער, בטח עם נוער כזה, בלי לעשות כל הזמן עבודה רפלקטיבית על עצמך.
<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת, אחד הדברים הנפלאים שקורים בכפרי נוער, ובטח בקדמה שאותה אני מכירה, הוא שאתה כל הזמן מתוודע אל עצמך ולומד על עצמך, אני חושבת שזה אחד התהליכים הנפלאים שאנחנו מנסים לעשות כרגע בצוות, יחד עם החדרה של שפה משותפת.
<דנה אלוני יעקב: אני רוצה רגע להתחיל קצת, מבית ספר לתאר את צורת ההפעלה שלנו.
<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שלפני חמש שנים הייתה לנו הבנה שבעצם הנוער שמגיע לקדמה זה נוער שאמנם הגיע מבתים פחות טובים, מאחזקה פחות טובה, זה ילדים שלפעמים גידלו את עצמם, לפעמים גידלו את המשפחה שלהם ולפעמים את האחים שלהם, אבל הם באים עם איזשהם יכולות וכישורים וחוזקות, גם אם לא ניתבו אותם למקום הנכון.
<דנה אלוני יעקב: ואז עמדו בפנינו שתי ברירות, אחת זה לומר להם, מה שהבאתם מבחוץ נשאר בחוץ, עכשיו אנחנו נלמד אתכם מה עושים.
<דנה אלוני יעקב: האופציה השנייה הייתה לומר, בואו ניקח את הכוחות שבאתם איתם, ניתן לכם את האחריות על חלק ממה שקורה פה ונראה איך משתמשים בכוחות האלה לנתב אותם למקום נכון.
<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שהילדים האלה, ויכול להיות שאני אופטימית מדי, אבל אני חושבת שיש בהם הרבה ילדים שיכולים לצמוח ולהיות מנהיגים, אני חושבת שהם ילדים עם כוחות, אני חושבת שהם ילדים עם יכולות, אני חושבת שיש בהם איזשהו "קומון סנס", שלא תמיד אני במרום שנותיי אגיע אליו גם עוד 30 שנה.
<דנה אלוני יעקב: וכאן התחלנו לחשוב איך אנחנו מערבים את הילד בתוך תהליך הלמידה שלו ומאוחר יותר גם בתהליך של התכנית האישית, והחלטנו בעצם שאנחנו בונים מערכת אישית לכל ילד, שהיא לא רק מערכת אישית היא גם מערכת דיאלוגית.
<דנה אלוני יעקב: מה שקורה בפועל, זה שכשאנחנו קולטים את הילד ומכירים אותו ויודעים לזהות איפה הוא נמצא, אנחנו יושבים איתו לשיח דיאלוגי ודרכו אנחנו בונים את היעדים שלו, גם היעדים הבית ספריים וגם היעדים הכפריים.
<דנה אלוני יעקב: המערכת הזאת היא מערכת דינאמית, היא מערכת שמשתנה כל הזמן בהתאם לצרכים שלו, להתקדמות שלו, וגם לנסיגה שלו – כי גם זה קורה.
<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים שלמדנו שהכי מפחיד את הנערים וזורק אותם אחורה זה דווקא חוויות הצלחה, כי חווית הצלחה אתה בסופו של דבר צריך לעשות שינוי בחיים שלך, ולא תמיד אתה מוכן ואז אתה יוצא לשכונה ואומר: רגע, פה אני מצליח, אני כבר תלמיד, ומה אני פה?
<דנה אלוני יעקב: באיזה מהחבלים האלה אני מושך ולאיזה עולם אני שייך?
<דנה אלוני יעקב: וזה חלק ממה שגם יוצר את הערעור אצל הילדים, וגם יוצר את הפירוק שלהם, והמטרה שלנו בעצם היא לקחת ולהסתכל על הילד בראייה הוליסטית ולבנות לו, לסך השנים שלו, את התכנית שמתאימה לו כשהוא שותף בקבלת ההחלטות.
<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת שאם מגיע ילד לבית הספר והתכנית שתוכננה לו היא לעשות כך וכך בגרויות, שעוד פעם חשוב לי לומר שהבגרות היא אמנם כלי שאנחנו נמדדים לגביו שזו גם שאלה, אבל היא מבחינתנו אמצעי, היא לא המטרה.
<דנה אלוני יעקב: והאמצעים לא מקדשים את המטרה מהבחינה הזאת, וכשמגיע ילד ואומר: אני לא מסוגל לעמוד בארבע בגרויות, אנחנו פותחים את כל מערך השיקולים ואנחנו חושבים ביחד מה לעשות, כשבבסיס התכנית הזאת עומדת חווית הצלחה.
<דנה אלוני יעקב: עכשיו אני לא אומרת משהו שהוא שונה מכל מנהל, אני חושבת שכל מנהל שמתמודד עם נוער בסיכון ידבר על התלמיד במרכז, ידבר על חווית הצלחה, ידבר על תכנית אישית, אני חושבת שמה שקורה בקדמה זאת הראייה ההוליסטית והעובדה שהמערכת הדיאלוגית האישית הופכת לשפה כפרית, שהביטוי הפדגוגי שלה הוא בעצם מערכת שעות משהילד קם ועד שהוא הולך לישון, כשהוא מעורב בתוך התהליך הזה, ויש לו את האמירה.
<דנה אלוני יעקב: מכיוון שאם הוא הצליח בחוץ לחיות ולשרוד בתוך המרחב הלא פשוט שהוא חי, הוא גם יכול לקחת את האחריות על מה שקורה בתוך הכפר וזה מוביל אותו למקומות הרבה יותר טובים והרבה יותר נכונים.
<דנה אלוני יעקב: אני רוצה רק לומר שבית הספר נמצא כחלק מאגף שח"ר ואנחנו מרכז חינוך, זה מה שמאפשר לנו לבנות בתור - - -
יעקב מרגי: יש לכם מגמות אחרות מעבר ללימודים?
<דנה אלוני יעקב: כן, אנחנו גם כפר נוער חקלאי, זה אומר שיש לנו שלוש מגמות חקלאיות.
יעקב מרגי: אתם בהגדרה כפר נוער חקלאי?
<דנה אלוני יעקב: אנחנו כפר נוער חקלאי, כן.
<דנה אלוני יעקב: יש לנו, זה מתחבר לדיון של - - - יש לנו שלוש מגמות חקלאיות, אחת זה חקלאות צומח, השנייה זה חקלאות בעלי חיים שההתמחות היא על סוסים, והשלישי זה חקלאות תזונה.
יעקב מרגי: אמרת סוסים, סוסים זה גם טיפולי גם זה, או רק...?
<דנה אלוני יעקב: לומדים שם גם טיפולי, גם לחמש יחידות בגרות, גם חוגים, זה משהו ש - - -
יעקב מרגי: גם אצלכם מי שמנהל את היחידה זה אחד התלמידים?
יעקב מרגי: ראיתי בכפר נוער מסוים - - -
<דנה אלוני יעקב: מי שמנהל היום את האורווה קוראים לו יוסי, שהוא היה בעבר חניך בכפר הנוער קדמה, אז יש פה win-win לגמרי, יש פה סגירת מעגל נפלאה.
יעקב מרגי: אני הייתי בכפר נוער, הייתי בכמה כפרים, ומאז אני מתחבר באמת לסוג ה - - - אני קורא לזה טיפול נקודתי.
יעקב מרגי: סוד ההצלחה, רק משרדי ממשלה באמת לא תמיד יכולים להרשות לעצמם בכל משבר, פקודת שבר או כישלון או חידלון לעשות טיפול נקודתי.
יעקב מרגי: בזוהרים הייתי, זה גם פחות או יותר אותו חתך.
<דנה אלוני יעקב: הם גם קרובים אלינו.
יעקב מרגי: כן, אווירית.
יעקב מרגי: קו אווירי.
יעקב מרגי: אתם יואב נכון, מועצה אזורית יואב?
<דנה אלוני יעקב: כן.
יעקב מרגי: שמה באורווה, זה תלמיד.
יעקב מרגי: בנגרייה, זה תלמיד.
יעקב מרגי: ואני התפעלתי מרמת האחריות, הדיוק.
יעקב מרגי: הם מזהים את הפוטנציאל של כל ילד, ואפילו הפיתוח הסביבתי, יש מי ש - - - מתוך התלמידים.
מאיר כהן: הם בונים את הכפר.
יעקב מרגי: נכון, הם בנו את הכפר ובונים, לכן שאלתי אם יש יחידות מקצועיות.
<דנה אלוני יעקב: מה שאנחנו התחלנו לעשות עכשיו, מהקיץ, זה בעצם להביא לקדמה אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, שמי שמפעיל אותם גם אם זה בנגרייה וגם אם זה באורווה וגם אם זה בכפר, זה הילדים שלנו.
<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת הם אלה שמובילים את הסדר יום שלהם, הם אלה שמפעילים אותם, ולצורך העניין הם אלה שתורמים.
<דנה אלוני יעקב: כמובן שגם נתרמים, אבל הם גם אלה שתורמים.
<דנה אלוני יעקב: מה שחשוב לי לומר עוד על בית הספר ועל הכפר, זה שבעצם יש לנו גם פרויקט מטעם משרד הכלכלה, זאת אומרת הילדים לומדים שלוש שנים לתעודת מקצוע ויכולים לצאת גם עם תעודת מקצוע, אבל אנחנו לא מסלילים את הילדים.
<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת שכל הילדים מחויבים ללמוד גם וגם.
<דנה אלוני יעקב: אם ילד הגיע בי"א ולא רכש את הקריאה והכתיבה, ולצערי יש כאלה ולא מעט, זה לא אומר שהוא ילך ללמוד נגרייה.
<דנה אלוני יעקב: זה אומר שהוא גם יתקדם לכיוון הבגרויות וגם אנחנו בונים לו מערכת שתאפשר לו בשלב מסוים למצות את הפוטנציאל שלו, כשהאמירה היא שכל ילד חייב לעשות לפחות בגרות אחת, לראות שזה לא מגדל השן בשמים, אפשר להצליח,.
<דנה אלוני יעקב: אנחנו רואים את כמות הילדים שחוזרים ומשלימים אחר כך בגרויות, בגלל זה אני אומרת שהחינוך לא נגמר בגיל 18, כי נזרע שם איזשהו זרע שנבט בסופו של דבר, של תחושת מסוגלות ותחושת הצלחה, והילדים לומדים לתעודת מקצוע.
<דנה אלוני יעקב: במערכת האישית מה שאנחנו עושים עם הזמן זה המינונים, המינונים משתנים, אבל אנחנו לא מסלילים את הילדים, וזה חשוב לי לומר.
<דנה אלוני יעקב: צורת ההפעלה שלנו מחולקת לשני חלקים - - -
מאיר כהן: מה זאת אומרת אנחנו לא מסלילים את הילדים?
<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת שאם בא ילד שהיכולות כרגע הרגשיות הקוגניטיביות שלו הן נמוכות, והוא צריך לקבל חיזוק בקריאה וכתיבה, ורמת המתמטיקה שלו של ג'-ד', אני לא הולכת על הקצה.
יעקב מרגי: יש מקרים כאלה, יש מציאויות כאלה?
<דנה אלוני יעקב: זה החתך המרכזי של קדמה - - -
יעקב מרגי: לא רק בכפרי הנוער.
<דנה אלוני יעקב: לא רק בכפרי הנוער, אני מסכימה איתך.
<דנה אלוני יעקב: זה ילד שאנחנו נוביל אותו גם למסלול הבגרות וגם למסלול של תעודת מקצוע, זה לא אומר שהוא יילך.
<דנה אלוני יעקב: אני, כשאני התחלתי, התחלתי לעבוד בברנקו וייס ברמלה ואחד הילדים אמר לי משפט שהולך איתי עד היום.
מאיר כהן: אני הקמתי את בית הספר הראשון של ברנקו וייס.
<דנה אלוני יעקב: אני הקמתי את רמלה.
<דנה אלוני יעקב: ב-?
מאיר כהן: דימונה.
<דנה אלוני יעקב: בדימונה, כן.
<דנה אלוני יעקב: עם ליאור אבימן.
<דנה אלוני יעקב: אחד המשפטים שהילד אמר לי זה "דנה, זה שאני לא תלמיד טוב זה לא אומר שאני רוצה להיות מכונאי רכב".
<דנה אלוני יעקב: והוא צודק.
<דנה אלוני יעקב: ולכן המטרה שלנו היא לתת את שתי האופציות.
<דנה אלוני יעקב: בסופו של דבר הוא יצטרך לבחור, אבל אנחנו ניתן לו את מגוון האופציות ואת מכלול האופציות, שלתוך זה אנחנו מוסיפים גם מוסיקה, וגם תיאטרון, וגם התנסויות שלא קשורות, ופילוסופיה.
<דנה אלוני יעקב: נכון, לפני שנתיים עם הרפורמה החדשה אנחנו היינו צריכים ללמד מקצוע השכלה והחלטנו ללמד פילוסופיה וכולם הרימו גבה, פילוסופיה לאוכלוסייה כזו?
<דנה אלוני יעקב: והכנסנו מורה לפילוסופיה שזה המלווה של שדרות, והכנסנו מורה לצילום.
<דנה אלוני יעקב: הם למדו פילוסופיה ויצאו לצלם, הם למדו את משל המערה ויצאו לצלם, החיבור הזה יצר דברים נפלאים ונהדרים, והמטרה היא באמת שהילד יזהה את מנוף הצמיחה שלו, יזהה אותו את מה שהוא טוב, אני חושבת שכשילד נמצא במקום שטוב לו, במקום שהוא מצליח, האדוות אחר כך מושלכות על שאר הדברים ועל שאר המקומות, ואנחנו רואים את זה.
<דנה אלוני יעקב: אז רק במילה ככה לסיים את המצגת, מודל ההפעלה מ-ח' עד י', זה ילדים שבעצם אנחנו עובדים איתם ממש כמו שלום כיתה א', זה מורה שנכנסת כמה שיותר שעות לכיתה, נמצאת עם הכיתה שלה, זה הרגלים, זה למידה, זה הבסיס.
<דנה אלוני יעקב: ומ-י' אנחנו מתחילים, הילד מתחיל מאמצע י', כי כל אחד שלב המוכנות שלו הוא שלב אחר, אנחנו מתחילים לבנות את המערכות האישיות כשהילד שותף לתוך המערכת.
<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים החשובים שראינו זה שכשהקליטה וההסתגלות טובים, כי זה שלב מאד קריטי ומאד קשה, ילדים לא נושרים מהמערכת.
<דנה אלוני יעקב: אחד היתרונות של קדמה ואני מניחה גם של מקומות אחרים, זה שמגוון האנשים המבוגרים שם הוא מאד מאד גדול וזה מאפשר לכל ילד להתחבר לבן אדם אחר שנמצא, כל ילד נמצא בשלב אחר והוא יכול להתחבר לבן אדם אחר בתוך המיליה הזה של כפר הנוער קדמה, בין אם זה השומר בשער שיש ילדים שמחוברים אליו והוא עושה איתם דברים נהדרים, בין אם זה המורה בכיתה, בין אם זה המדריך ובין אם זה מנהל הכפר או הטבחית לצורך העניין.
<דנה אלוני יעקב: כל אחד יכול למצוא את הדמות שלו ואני חושבת שאלה הדברים והעוגנים שמצליחים להחזיק את הילדים בתהליך קליטה והסתגלות שהוא לא פשוט.
<דנה אלוני יעקב: להיכנס לפנימייה זה לא דבר פשוט, למרות שלא הייתי בפנימייה, ובטח לכפר נוער לנוער שהוא טיפה יותר קשה, זה לא פשוט להיקלט, זה לא פשוט להסתגל, אבל הדברים שקורים שם הם דברים, בעיניי, נפלאים ומרגשים.
<דנה אלוני יעקב: אם תעבירו שקופית אז רק תראו שהשלב הבא מ-י' עד י"ב, זה שלב הצמיחה שלהם והגדילה שלהם ובעצם אנחנו מסתכלים על כפר הנוער כמו איזה מיקרוקוסמוס, כמו איזושהי חצר של התנסות, התנסות שהם יפגשו אחר כך גם בעולם.
<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת, יש לנו איזשהו מגרש משחקים אני קוראת לזה, שהילדים יכולים להתנסות במשהו קצת יותר סגור, יותר סטרילי, שאחר כך בעולם, כשהם יוצאים החוצה, המפגשים האלה הם לא מפגשים ראשוניים.
<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים שלמדנו שאסור לנו להישאר כבועה בתוך קדמה.
<דנה אלוני יעקב: אם מישהו מגיע לקדמה היא גם מבודדת מהכביש ולכן יש איזושהי תחושה של בועה, ולכן אחת המטרות ואחד הדברים שאנחנו מתחילים להכניס זה גם להוציא ילדים לקהילה, כדי שלא יפגשו את זה פעם ראשונה כשהם יוצאים אחרי ארבע-חמש שנים בקדמה, וגם להכניס את הקהילה החיצונית אל תוך קדמה, ואז זה מאפשר להם התנסויות כשבעצם הצוות עוד עוטף ומלווה אותם ויכול לתווך להם את מה שקורה, ואז היציאה החוצה - - -
מאיר כהן: איך אתם מכניסים את הקהילה?
<דנה אלוני יעקב: אנחנו מכניסים את הקהילה גם בצורה של מתנדבים, אני יכולה לומר שלמשל יצרנו קשר עם מכללת אחווה, שבמסגרת שתי נקודות הזכות שלהם מגיעים סטודנטים של אחווה לתוך קדמה, גם ביציאה שלהם החוצה, אם זה לחוגים במועצה האזורית, אם זה לחוגים בסביבה ולא רק חוגים בתוך כפר הנוער קדמה, אם זה יציאה לעבודה, להתמודד עם בוס, להתמודד עם העובדה שלא רק שלא קמתי לבית ספר, אלא גם לא הגעתי למשמרת בזמן.
<דנה אלוני יעקב: מה קורה וזה מול זה, ואיך אני בעצם עושה את החיבור של מה אני צריך אחר כך לחיים שלי בתור בוגר.
<דנה אלוני יעקב: יש לנו תלמידה מעדנים, שיום שלישי שעבר ליוויתי אותה, היא התחילה ללמוד בבית ספר צופית בכפר מנחם, שזו אוכלוסייה קיבוצית, אוכלוסייה של מושבים, היא נכנסה לכיתה, לא פעם ראשונה, אבל נפגשה עם אוכלוסייה שהיא שונה מאוכלוסיית קדמה, יש לה גם את היתרונות, אבל גם את הקשיים שלה.
<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת זה ליצור כל הזמן את החיבור ולא להשאיר את האוכלוסייה הזאת באיזושהי בועה - - -
<קריאה: תגידי למה היא עברה, כדי ללמוד מה?
<דנה אלוני יעקב: היא עברה כדי ללמוד את היחידה השלישית בתנ"ך, נכנסה לקבוצה בצופית, תהליכים מרתקים, מאד מאד מעניינים.
מאיר כהן: ממה אתם מתפרנסים?
<דנה אלוני יעקב: את רוצה לומר, שושנה?
< שושנה מירוצ'ניק: זה מקום מיוחד, שגורמים שונים עוזרים לו להתקיים.
< שושנה מירוצ'ניק: זה הרווחה, זה הכלכלה, המנהל לחינוך התיישבותי, כפר נוער מודרך, אגף שח"ר ולכן הם מוגדרים כמרכז חינוך ולא כבית ספר רגיל.
< שושנה מירוצ'ניק: יצירתיות, תמיכה וליווי.
< שושנה מירוצ'ניק: אני יודעת שמתקיימים אצלנו כל הזמן ישיבות בליווי, כולל מתן ייעוץ ארגוני כלכלי לכפר.
< שושנה מירוצ'ניק: יש ועד מנהל שמאד מגויס, מגויס ומגייס.
מאיר כהן: פילנתרופיות.
מאיר כהן: מתישהו ירצו את הכפר להעביר.
< שושנה מירוצ'ניק: אז זהו, זאת נקודה.
< שושנה מירוצ'ניק: אני שמחה שאתה מעלה את הנקודה כי כל הזמן ניסיתי לחשוב מתי כן.
מאיר כהן: בנצי, אם אתה רוצה שאני אשתוק, אני אשתוק.
< שושנה מירוצ'ניק: לא לא, ההפך.
< שושנה מירוצ'ניק: מצוין.
< שושנה מירוצ'ניק: אנחנו חוזרים לפתיח.
יעקב מרגי: מי מכם היה במפגש בסוגיה?
יעקב מרגי: מישהו מכם היה במפגש עם הפורום של כפרי הנוער?
יעקב מרגי: עלתה שם סוגיה של הפינוי-שיפוץ.
< שושנה מירוצ'ניק: כן, אבל יש גם בעיה שהיא קשורה למשרד הפנים ואני רוצה להעלות אותה.
< שושנה מירוצ'ניק: קודם כל קדמה כיישוב לא הוקם ככפר נוער, הוקם כפי שנאמר כקיבוץ, והתשתיות נבנו לאחרונה בשנות החמישים.
מאיר כהן: הוא נסגר ב- 62'.
< שושנה מירוצ'ניק: הוא נסגר ב- 62' והתשתיות היו בסוף שנות החמישים.