GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: מסתבר שבאותו יישוב שזו ההחלטה של הדרג המקצועי באותו יישוב, בגלל בעיות אחרות, תסביך אחר של אפליה גזענית פוגעת, יכולים להרשות לעצמם לשלוח ילדה למרחק של 30 קילומטרים.
יעקב מרגי: ויש לה מענה בתוך היישוב והיא לא פוגעת ולא נפגעת, רק בגלל שהיא נקראת איך שהיא נקראת, ליישוב אחר סמוך עכשיו, למה אני מביא את הדוגמא הזאת ומערב לכאורה מין בשאינו מינו?
יעקב מרגי: שתבינו, אני לא רוצה לשפוט את מנהל בית הספר.
יעקב מרגי: אין לו פתרון.
יעקב מרגי: יכול להיות שהמפקחת לא נתנה לו מענה.
יעקב מרגי: לא רוצה לשפוט את המפקחת, כי באמת יכול להיות שאין לה מענה.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לחשוד בהם שהם אטומים עד כדי כך, אבל אין מציאות כזו שהילד שנפגע צריך לצאת מבית הספר.
יעקב מרגי: האינסטינקט הראשון, הילד, כדי לקבל את הטיפול, להחזיר לו את האמון במערכת, להשאיר אותו ואת הילד הפוגע?
יעקב מרגי: מה, חסר לנו דוגמאות מהאקטואליה איך משעים בן אדם קודם כל, גם כשעוד לא התברר.
יעקב מרגי: סליחה, אני מדבר עם עצמי כרגע.
יעקב מרגי: לא יקרה כלום לאותו ילד שחשוד בפגיעה, שלכאורה הוא חשוד בפגיעה, שיישב בבית עם אמא שלו, שככה הראתה לו איך לפתור בעיות.
יעקב מרגי: שתשב איתו שבועיים.
יעקב מרגי: למה שהבן של שקמה יישב בבית?
יעקב מרגי: למה הבן של מיכל יישב בבית?
יעקב מרגי: שהילדים הפוגעים, קודם כל, עד לבירור.
יעקב מרגי: אבל זה חוזר.
יעקב מרגי: זה א' חוטא יוצא נשכר.
יעקב מרגי: אני אומר לכם רבותי, זו שרשרת המזון ההפוכה.
יעקב מרגי: אם הילד אלים והסביבה, החממה אלימה וכנראה זה מקרין על הצוות החינוכי ומקרין בעוד הרב תחומים שאני לא רוצה.
יעקב מרגי: יד הדמיון עוד עובדת לי ואני עוצר אותה ועוצר אותה בלשוני.
יעקב מרגי: חוסר האונים הזה של מיכל, של שקמה, תשכפלו אותו לפי גודל המערכת.
יעקב מרגי: קחו את זה כנתון סטטיסטי, סליחה.
יעקב מרגי: תכפילו אותו.
יעקב מרגי: וזה קורה ביום יום, בשגרה.
יעקב מרגי: אמרתי את זה והייתי עצור בדברי הפתיחה שלי ואמרתי את הדברים, אבל יש לנו פה הורים אמיצים, שבאו ולקחו את הבעיה הזו.
יעקב מרגי: לילדים שלהם זה כבר לא יעזור.
יעקב מרגי: הם צריכים לטפל בהם בעצמם עכשיו, להחזיר להם את האמון במערכת, את האמון בבני אדם, את האמון בילדים.
יעקב מרגי: את האמון במערכת.
יעקב מרגי: קחו הורים.
יעקב מרגי: אנחנו הורים, מעבר לתפקידים שלנו.
יעקב מרגי: אנחנו נוטים בדרך כלל, הבן שלי אומר לי אתה אוטומטית מגבה את המורה ואת המנהל.
יעקב מרגי: אוטומטית אתה מגבה.
יעקב מרגי: אני כבר לא רוצה להתלונן בפניכם.
יעקב מרגי: ככה הוא אומר לי.
יעקב מרגי: אני כבר לא רוצה להתלונן לא בפני אמא, לא בפניך.
יעקב מרגי: אתה אוטומטית כל הזמן מגבה, מגבה, מגבה.
יעקב מרגי: ואנחנו עוד חושבים, כפי שאמרה שקמה, המנהלת למדה, יש יועצת חינוכית, המנהל, המורה.
יעקב מרגי: קודם כל סמכות המורה ולתת להם גב.
יעקב מרגי: ככה גדלתי גם אני.
יעקב מרגי: כך קיבלתי גם מההורים שלי, שקודם כל מגבים את הצוות.
יעקב מרגי: אבל אסור לנו שבתווך, ביום יום, אם יש לי פה שני מקרים, יש מאות מקרים.
יעקב מרגי: מאות מקרים וכולנו פה זוכרים, סליחה על הביטוי, את הילד כאפות בשכבה בבית הספר, בגן, בשכונה, אבל אנחנו עברנו משהו במדינה.
יעקב מרגי: חשבתי שזה היה בתקופה שלי בשנות ה-60 וה-70, כשאני למדתי ביסודי.
יעקב מרגי: אתה רוצה, חבר הכנסת שמולי, לפני משרד החינוך?
איציק שמולי: קודם כל אני רוצה להודות ואני בטוח שגם בשם הוועדה, להורים שמצאתם לנכון לבוא לכאן ולחשוף בפני הוועדה את הקושי ואת הסיפור האישי שאתם מתמודדים איתו.
איציק שמולי: אני מתאר לעצמי שזה לא היה קל לקבל את ההחלטה לבוא לכאן ולשים את הדברים על השולחן, כשמדובר בילד הפרטי שלכם, אבל אני חושב שהוועדה קודם כל, לפני הכל, צריכה להצדיע לכם, כי אולי במעשה הזה קודם כל אתם מאירים לנו הרבה פינות חשוכות במערכת החינוך.
איציק שמולי: זה רק מעלה במוחנו את השאלה המפחידה, כפי שאמר יושב הראש, עוד כמה ילדים כאלה יש, שעוד לא הגענו אליהם, ובגלל שהמערכת רוצה לשמור על עצמה ולפעמים נרתעת משינויים, כל מערכת, אז ילדים סובלים ונופלים קורבן.
איציק שמולי: עכשיו, אני מכיר את הפעילות, מכיר ומוקיר את הפעילות של אגף שפ"י במשרד החינוך, אבל המענה שאתם הצגתם כאן ואני נכנסתי באיחור, אז אולי אני חוטא בתשובה שלי, הוא מענה שהוא בעיקר ברובד החינוכי.
איציק שמולי: מה שמטריד אותי במה ששמענו מהעדויות של שתי האמהות, זו העובדה שהם במשך תקופה ממושכת משדרות מצוקה, מצוקה, מצוקה, מצוקה, והן חשות לבד במערכת.
איציק שמולי: הן חשות שאף אחד לא מקשיב להן.
איציק שמולי: שאף אחד לא מאמין להן והן במצב שהוא חסר אונים.
איציק שמולי: במצב שבו לוקחים את הילד שלך ופוגעים בו.
איציק שמולי: מצב שהוא חסר ישע.
איציק שמולי: השופט חשין אמר שהעניין עם חסרי ישע שהם לא יודעים לזהות את הפגיעה בהם ולכן הם לא יודעים להתנהל בפני אותה פגיעה.
איציק שמולי: ואתם יודעים, קורים דברים נפלאים במערכת החינוך שלנו, אבל בכל הדברים הנפלאים הללו, גם במסעות לפולין ופרויקט הטאבלטים וכל מיני תכניות נפלאות שמקדם המשרד, אני חושב שהרבה פעמים הילד הזה, המוחלש יותר, שלוקח לו עוד כמה חודשים להגיע לקו הזינוק בכל מיני נושאים, או הילד שמגיע מרקע סוציו אקונומי חלש יותר, הוא הרבה פעמים נשכח מאחור.
איציק שמולי: אני מצפה, אדוני יושב הראש, שאנחנו נצא מכאן, מהדיון הזה, כשיש א' כתובת ברורה מאד מי הגורם הרלבנטי במשרד החינוך שאפשר לפנות אליו במקרים מהסוג הזה וגם ייתן מענה.
איציק שמולי: כלומר, לא יגיד שהכל בסדר.
איציק שמולי: שייקח יום אחרי, אני לא יודע מה יותר דחוף עכשיו במערכת החינוך, מילד שבמשך שבועיים-שלושה חוטף כזו סדרה של התעללויות בגן.
איציק שמולי: אני לא יודע מה יותר חשוב מזה.
איציק שמולי: בטח לא ספר האזרחות.
איציק שמולי: מבטיח לכם.
איציק שמולי: והיחס של המערכת צריך להיות יחס בהתאם.
איציק שמולי: זה אומר שיום אחרי שהגננת לא מצליחה לטפל בפעם השנייה במקרה, המפקחת מתייצבת עם ההורה בגן ומבררים את הדברים.
איציק שמולי: קל וחומר אם יושבת פה אמא ואומרת עוד פעם ועוד פעם ואני לא הולכת לעבודה או לא עושה את העיסוקים שלי, אני נשארת עם הילד בגן כי אני פוחדת שיתנכלו לו.
איציק שמולי: צריך להבין את חומרת העניין.
איציק שמולי: כשילד חוטף התעללות בתוך מסגרת חינוכית, כל התפיסה שצריכה להיות אדוני יושב הראש, זה שהמערכת, שמשרד החינוך צריך לרעוד.
איציק שמולי: הקירות צריכים לרעוד.
איציק שמולי: זו צריכה להיות התפיסה.
איציק שמולי: שלא עוברים על זה לסדר היום.
יעקב מרגי: לפני שאני אתן לכם שוב, אני רוצה לשמוע המשרד לביטחון פנים, לגבי תלונות שכן מגיעות, מה, מו, מי.
יעקב מרגי: תמונת מצב, זה לא הכיוון.
יעקב מרגי: ולפני כן אני רוצה להשלים את הצד של ההורים.
יעקב מרגי: אבא של שקמה, רצית להוסיף משהו?
<צאלח לוי: כן.
<צאלח לוי: א' אני רוצה להעלות את הנושא.
<צאלח לוי: קצת קשה לי.
יעקב מרגי: אז בוא שב פה.
איציק שמולי: אולי זה ירמז על העתיד.
איציק שמולי: חבר הכנסת לוי.
<צאלח לוי: אני גם מתרגש.
<צאלח לוי: הציעו לי, לא הלכתי.
יעקב מרגי: אתה יודע, פעם הייתי מסמיק ומתרגש.
יעקב מרגי: תקשיב, אמא שלי אמרה לי כל עוד אתה מסמיק ומתרגש, אני רגועה.
יעקב מרגי: ביום שהפסקתי להסמיק ולהתרגש היא קצת התחילה להיות מוטרדת.
יעקב מרגי: אתה עוד מתרגש.
<צאלח לוי: כי מדובר בנכד.
<צאלח לוי: אז אני רוצה לפתוח בזה ששמעתי את מה שפתחו במשרד החינוך ואמרו וזה, שהדברים הכל בסדר - - -
יעקב מרגי: לא, לא אמרו שהכל בסדר.
יעקב מרגי: הם אמרו שמבחינתם הם יודעים, יש את התורה.
<צאלח לוי: מבחינתם ישנה התורה, אוקיי.
<צאלח לוי: גם את התורה צריך להגיע, לקרוא, לפתוח את זה וכל זה.
<צאלח לוי: אני שומע אותם ואחרי זה אני שומע ואני מכיר את הדברים שאני מטפל בהם, ואני מבקש במשך חודשיים ממנהלת בית הספר לעבוד לפי חוזר מנכ"ל.
יעקב מרגי: פנית אליה לעבוד לפיו?
<צאלח לוי: חודשיים.
<צאלח לוי: היא אומר לא, אני לא מחויבת.
<צאלח לוי: הנה החוזר.
יעקב מרגי: היא כתבה לך בכתב שהיא לא מחויבת?
יעקב מרגי: היא ענתה לך בכתב שהיא לא מחויבת?
<צאלח לוי: לא, לא.
<צאלח לוי: בקשר לכתב, אני כל פעם בישיבה מבקש סיכום.
<צאלח לוי: כל פעם.
<צאלח לוי: הם אומרים כן, כן, כן, אין סיכום.
<צאלח לוי: עוד פעם, אין סיכום.
יעקב מרגי: אבל אם הבן שלך או הנכד שלך היה מוזמן לוועדת השמה, הם היו כותבים הכל, אל תדאג.
יעקב מרגי: הם היו כותבים הכל.
<צאלח לוי: תראה, יש לי פה סיכום.
יעקב מרגי: גם מה שלא צריך הם היו מכניסים.
<צאלח לוי: אז דיברתי עם היועצת וביקשתי ממנה סיכום, כי אני רוצה אחרי זה לראות, להתמודד עם זה.
<צאלח לוי: היא אומרת לי תשמע, מחר, מחר, מחר.
<צאלח לוי: עובר כמה זמן היא אומרת תשמע, המנהלת לא נותנת לי להוציא.
<צאלח לוי: אני לא יכולה להוציא בלי האישור שלה כלום.
<צאלח לוי: ישבנו עם יושב ראש החינוך במועצה.
<צאלח לוי: סיכום, איתו הכל מסודר.
<צאלח לוי: לפני 20 יום הוא - - -
יעקב מרגי: איזו מועצה זו, גלבוע, נכון?
<צאלח לוי: מועצה אזורית גלבוע.
<צאלח לוי: תראה, 20 יום, הנה, הוא מסרב לחתום.
<צאלח לוי: היום, מחר, מחר, היום.
<צאלח לוי: זה משהו שאני לא יודע איך זה מתנהל.
<צאלח לוי: זה כאילו לא - - -
יעקב מרגי: מר לוי, אני אגיד לך את האמת, לאור מה ששקמה תיארה, גם אני לא הייתי חותם אם אני הייתי המנהל.
<צאלח לוי: אז מה עושים?
יעקב מרגי: לכן אנחנו פה, כדי לבדוק ולטפל.
יעקב מרגי: יש לו סיבה טובה למה הוא לא חותם לך.
יעקב מרגי: זו התנהלות סבירה, זאת התנהלות - - -
<זאב גולדבלט: הוא מפליל את עצמו.
<צאלח לוי: אז יש פה מין דבר כזה.
<צאלח לוי: ומה היא פיתחה?
<צאלח לוי: היא פיתחה שיטה חדשה, המנהלת, ועכשיו היא כאילו מנסה להאשים את זה ואת שם.
<צאלח לוי: אני אומר לה כתוב בחוזר מנכ"ל, ילד הכה, תוציאי.
<צאלח לוי: לא.
<צאלח לוי: היא אומרת לי לא היה לי שום מקרה עם הילד הזה.
<צאלח לוי: אני אומר לה גברתי הנה, יש לי פה מסמך שעוד הורים סבלו, בזמן שהנכד שלנו לא היו, הוא טיפל באחרים.
יעקב מרגי: הוא חיפש אחרים.
<צאלח לוי: מה?
<צאלח לוי: רגע, אז אני לא זוכרת עכשיו, אני קצת מבולבלת.
<צאלח לוי: חכה.
<צאלח לוי: אני אזכור, עוד יומיים שלושה אני אתקשר אליך.
<צאלח לוי: מה זה תתקשרי אלי?
<צאלח לוי: הילד נמצא בבית.
יעקב מרגי: טוב, הבנתי.
יעקב מרגי: אין ספק שהתמונה, אתה רק מחזק את זה, אבל אין ספק שההתנהלות, כפי שהוצגה, יש פה איזה משהו, יש פה איזה כשל.
יעקב מרגי: לא צריך להיות גאון כדי להבין למה ומה היו המניעות.
יעקב מרגי: השאלה, אתם הגורמים, אתם מכירים את הסיפור של שקמה?
<הילה סגל: את הסיפור של שקמה אנחנו לא מכירים.
יעקב מרגי: לא מכירים.
יעקב מרגי: את הסיפור של מיכל אתם מכירים?
<הילה סגל: לא, אבל צריך להגיד שאנחנו, זה לא שמישהו עבר על נוהל ואנחנו אמורות להיות מיועדות - - -
יעקב מרגי: לא, לכאורה.
יעקב מרגי: את יודעת מה, אני אשאל בצורה אחרת.
יעקב מרגי: איך שהוצגו המקרים, אין ספק שזה מזעזע.
יעקב מרגי: רגע, אני אומר.
יעקב מרגי: זה מזעזע ואיך אומרים, כל עין בלתי מזוינת של אדם לא מקצוען, מבין שזה היה צריך להגיע לדרגים הכי גבוהים.
יעקב מרגי: ואתם לא מכירים את המקרים האלה.
יעקב מרגי: אתם מבינים שיש פה איזה כשל שכנראה נעצר ברמת המחוז?
<הילה סגל: המחוז - - -
יעקב מרגי: אם הגיע בכלל למחוז.
יעקב מרגי: אז יש פה כשל וזה מה שאומר לכם חבר הכנסת איציק שמולי, ואני אומר לכם מראש, תיערכו לזה, זה יהיה בסיכום.
יעקב מרגי: נושא הוודאות בהתנהלות היום יומית זה קריטי.
יעקב מרגי: זה צורך קיומי, זה צורך חיוני, שקט נפשי.
יעקב מרגי: אי ודאות זה הדבר שהכי מבטל את השקט הנפשי.
יעקב מרגי: הורה במציאות כזו, שמרגיש שהוא נאבק בטחנות רוח, סליחה, בקורי עכביש שהולכים ונטווים סביב המקרה וחוסר אונים כזה משווע, זאת אומרת שמישהו לא נתן לו להתקדם הלאה עם זה, כי אני מאמין שההורים האלה היו חוצים את האוקיינוסים בשביל הבנים שלהם.
יעקב מרגי: ואין פונקציה כזו.
יעקב מרגי: אני איבדתי, כהורה, אני איבדתי את האמון במנהלת, במפקחת, במערכת.
יעקב מרגי: אני חש שתהיה לי כתובת.
יעקב מרגי: לא יתכן כזה דבר, שברמה ארצית לא יהיה, אני לא רוצה לומר אומבודסמן, כי זה שם - - -
איציק שמולי: טלפון אדום.
איציק שמולי: יש?
איציק שמולי: אז מה עושים?
<הילה סגל: אני יכולה להגיב?
יעקב מרגי: אני רוצה למצות את העניין.
יעקב מרגי: חייב שיהיה.
יעקב מרגי: אני זוכר את הכפתור האדום הזה.
יעקב מרגי: אני זוכר גם פיתוח כזה.
יעקב מרגי: דיברנו הרבה פעמים שזה צריך להיות.
יעקב מרגי: אני עובר בבתי ספר בסיורים, הן כהורה, הן כיושב ראש ועדת החינוך, ואני רואה לוחות מודעות מקושטים, מושקעים.
יעקב מרגי: אבל עוד לא ראיתי אף תלמיד שעומד בוהה וקורא את השורות הקטנות.
יעקב מרגי: אני זכיתי לקרוא את השורות הקטנות.
יעקב מרגי: פעם הזמינו.
יעקב מרגי: מה לעשות, צורך.
יעקב מרגי: הביאו אותי, אני, יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, הביאו אותי לבירור אצל המנהל על הבן שלי.
יעקב מרגי: חיכיתי לו.
יעקב מרגי: הוא היה עסוק, אז קראתי את לוח המודעות.
יעקב מרגי: אני אגיד לכם את האמת?
יעקב מרגי: פעם ראשונה קראתי את זכויות התלמיד.
יעקב מרגי: רק תחליפו את הצבעים, זה לא מושך את העין לקרוא אותן בכלל.
יעקב מרגי: תאמינו לי, שלא יכתבו להם שם איזה מסכת, לא יודע מה.
יעקב מרגי: איך קמה המדינה, שילמדו בכיתה.
יעקב מרגי: בלוח המודעות תנו לילד אותיות כאלה, גדולות.
יעקב מרגי: למרות שהם לא דיסלקטיים, שהם ידעו שכל ילד, גם אם הוא ירצה להתעלם מלוח המודעות הוא לא יוכל.
יעקב מרגי: את הדברים הבסיסיים.
יעקב מרגי: תעזבו אותם, אנחנו מדקדקים באיכה ומזלזלים בהלכות שבת.
יעקב מרגי: יש אמירה כזאת.
יעקב מרגי: איכה שזה מנהג, מדקדקים בו ומדקדקים בו ואל תעשה אותו בכלל.
יעקב מרגי: זה על לוחות ה - - -.
יעקב מרגי: מזלזלים בעיקר.
יעקב מרגי: אז בואו ניקח את העיקר ונעזוב את הטפל.
<הילה סגל: אני אתחיל באמת מהתייחסות למקרים.
<הילה סגל: אף אחת מאיתנו, אנחנו ארבע נשים כאן וכולנו תוך כדי הסיפורים שלכן, שאלנו את עצמנו שאלות, חשבנו מחשבות על מה אפשר לעשות.
<הילה סגל: אנחנו לא מכירות את המקרים ולא יכולות להגיב על המקרים.
<הילה סגל: אנחנו יכולות להצטער בעיקר על החוויה, שכמו שנאמר כאן קודם, של חוסר באוזן קשבת או חוסר בכתובת ואני חושבת בהחלט שאחת המשימות שלנו היא לראות איך אנחנו מנגישים לציבור ההורים את הכתובות לפנייה לעזרה, כי גם אם הן קיימות, אולי הן לא מספיק, אולי אין מספיק היכרות למי אני יכול לפנות כשאני באיזו חוויה של חוסר מוצא וקיימות כאלה כתובות.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שכן מגיעים אלינו מקרים וכל אחת מאיתנו כאן הייתה כבר במצבים שבהם היא חשבה שהמערכת כן עשתה נכון ולא עשתה נכון - - -
יעקב מרגי: את יודעת מה, גם אם לא עשתה נכון, כשזה הגיע אליך, אם זה הגיע אליך סימן שהיה איזה טיפול כלשהו.
יעקב מרגי: גם רופא לפעמים טועה.
יעקב מרגי: הולכים לרופא.
יעקב מרגי: הבעיה שלי היא שלא יודעים שחולים בכלל.
יעקב מרגי: לא מגיעים לרופא.
יעקב מרגי: אני רוצה שתביני אותי.
יעקב מרגי: אנחנו בחוליה הזו, זה לא זכה לטיפול.
יעקב מרגי: לא הגיע אליכם.
<הילה סגל: אני לא יודעת להגיב.
יעקב מרגי: בואי, זה מדע מדויק, גברת הילה.
יעקב מרגי: בואי אני אסביר לך למה.
יעקב מרגי: איך זה עובד?
יעקב מרגי: איך הדינאמיקה עובדת?
יעקב מרגי: הייתה ריאקציה בבית הספר, היה טיפול של המנהל, יועצת, ההורים לא הסכימו והתפתח דיון סביב זה האם הטיפול שנתנה המנהלת נכון או שלא היה נכון או היה צריך לעשות ככה ועלה לדרגים גבוהים והגיע אליכם.
יעקב מרגי: אנחנו לא שם וברוב המקרים שלא מגיעים אליכם - - -
<הילה סגל: לא, המקרים - - -
יעקב מרגי: לא התפתח דיון.
יעקב מרגי: אני גאה, את יודעת מה, אני אפילו לא רוצה כמפקח, כגורם מפקח, לא רוצה לפקח ולבדוק את המקרים שהגיעו אליכם, אם טופלו נכון או לא נכון, כי אני יודע שהיה איזה טיפול.
יעקב מרגי: הייתה שרשרת, התגלגלו אליכם המקרים.
יעקב מרגי: הבעיה שזה לא מתגלגל.
יעקב מרגי: אין מסלול.
<זאב גולדבלט: אולי כי מערך הפיקוח פשוט חושב שהוא צריך למנוע את הגלגול כלפי מעלה, והוא פשוט עוצר את זה בדרך.
<שקמה לוי: זה לא חלק מהנוהל לגלגל למעלה.
<הילה סגל: רק תנו לנו לסיים.
<הילה סגל: אני אגיד ככה, חלק גדול של המקרים מטופלים ומטופלים טוב במחוז, וצריך להגיד את זה.
<הילה סגל: אני לא מדברת על המקרה הזה.
<הילה סגל: אני לא מזלזלת באף מילה שנאמרה כאן ובמלוא תשומת הלב לקחתי כל מילה.
<הילה סגל: אבל צריך להגיד שעל פי כל הנהלים, מי שמנהל בפועל את המקרים הם המחוזות.
<הילה סגל: אין נוהל שאומר צריך להגיע לאורה או צריך להגיע לאושרה כדי שהמקרה יהיה מטופל.
<זאב גולדבלט: אבל גם למחוז זה לא מגיע.
<הילה סגל: דבר שני, אני רוצה להתייחס לדברים שנאמרו פה.
יעקב מרגי: אומרת לך שקמה, ועכשיו בואי נהיה אובייקטיבים, אנחנו רוצים ללמוד.
יעקב מרגי: אמרנו, הילדים שלהם כבר חוו את זה.
יעקב מרגי: איך אנחנו מצילים וביום יום יש עוד מאות מקרים כאלה, לפי הסטטיסטיקה אם אני לוקח.
יעקב מרגי: אני בא ואומר – גם אם הורה מגיע, עם כל הכבוד לרמת המחוז, הורה בתחושה שהוא חסר אונים ולא קיבל את המענה הנכון, חייב שתהיה לו אינסטנציה יותר גבוהה.
יעקב מרגי: הוא צריך להגיע עם זה עד למאדים.
<הילה סגל: אתה צודק.
יעקב מרגי: בשביל הבן שלי אני אגיע עד למאדים כדי לתת לו את המענה הטוב ביותר.
<שקמה לוי: סליחה, אני יכולה רגע להתייחס, יש לי משהו מאד חשוב.
יעקב מרגי: שקמה, שנייה.
<הילה סגל: אני אומרת, אנחנו צריכים לצאת מכאן ובאמת לחשוב באיזה אופן הכתובות האלה של הפנייה לעזרה, האפשרות להגיע אלינו, האפשרות להגיע לקו לפניות הציבור, לקו החם, איך כל האפשרויות האלה עומדות ונגישות בפני ההורים, כי הן קיימות ואולי לא מספיק נמצאות נגישות במועדות.
<הילה סגל: אני מבקשת כן להתייחס לעניין ההוצאה מבית הספר, אם אפשר.
<הילה סגל: הוצאה מבית הספר, הוצאה מהגן, ואני אבקש מאורה להגיד מילה על הגנים.
<הילה סגל: פגיעה מינית, חד משמעית, בחוזר מנכ"ל של פגיעה מינית, אתה יודע, זה היה התפקיד הקודם שלי.
<הילה סגל: בפגיעה מינית חד משמעית ההנחיה היא להוציא את התלמיד או את התלמידה – את הפוגע.
<הילה סגל: כל מה ש - - - זה תלוי במה ותלוי במי, ואני אומרת עוד פעם, ואני רוצה כאן לעשות אבחנה גם לגבי איזה סוג אירוע, כי עוד דיון אחד או שניים אנחנו נשב כאן לגבי ילדים שמוצאים מהמערכת בלי שאנחנו רוצים שהם יהיו מוצאים, ואנחנו נשב עם הילדים האלה, שהם במצוקה והם צריכים עזרה.
<הילה סגל: ההתייחסות היא בעיקר דרמטית אחרת לגבי ילדים מאד צעירים.
<הילה סגל: ילדים מאד צעירים וילדים בגן.
<הילה סגל: צריך להבין, כשאתה אומר לקחת ילד, ושוב, אני מבקשת, אני יודעת שזה מיד, האירועים, אין מה להגיד מולם.
<הילה סגל: הם באמת סורקים את כל החוויה והם דורשים את כל תשומת הלב.
<הילה סגל: אני לא באה כאן לא להגן על אף אחד במערכת שלנו.
יעקב מרגי: אנחנו מדברים מקצועית.
<הילה סגל: אני מדברת עקרונית, על כך שלהוציא ילד מתוך גן בעקבות אירוע של אלימות, זאת אומרת צריך להבין כאן מה המשמעות.
<הילה סגל: אתה אמרת ביטחון פנים, זה לא ילדים שהמשטרה, גם ביסודי - - -
יעקב מרגי: את יודעת, זה קורה ביום יום.
<הילה סגל: אני אומרת שלהוציא ילדים - - -
יעקב מרגי: אם למנהלי בתי הספר יש אוטונומיה, שני ילדים התקוטטו, במקרה הכי טוב הם שולחים הם שניהם ליום יומיים - - -
<הילה סגל: לא, אין להם סמכות.
<הילה סגל: אתה מדבר על השעיה?
יעקב מרגי: השעיה, אני מדבר כרגע על השעיה לא על הרחקה טוטאלית.
יעקב מרגי: דיברנו קודם כל על השעיה עד הבירור.
<הילה סגל: אוקיי.
<הילה סגל: אתה דיברת על הוצאה מתוך המסגרת.
יעקב מרגי: בינתיים מי שהוצא עד לבירור זה הבן של שקמה.
יעקב מרגי: במקום את הפוגע עד לבירור, הבן של מיכל ישב בחוץ, עד לבירור.
יעקב מרגי: וודאי שצריך אחר כך להגיע למצב נורמטיבי ולא יקרה כלום.
יעקב מרגי: כן, כן, כן, כן.
יעקב מרגי: אנחנו מקדשים, אנחנו לא בעד הרחקות.
יעקב מרגי: פעם היה סילוק מבתי הספר.
יעקב מרגי: אני יודע שהשתפרנו והתקדמנו, אבל על המזבח הזה צריך למצוא את קו האיזון המאזן - - -
<הילה סגל: הוא קיים, חד משמעית.
יעקב מרגי: בכל אופן - - -
איציק שמולי: לא, הוא לא קיים.
יעקב מרגי: הוא לא קיים.
איציק שמולי: אני אגיד לך למה הוא לא קיים.
איציק שמולי: כי אם קורה מקרה של התעללות מתמשכת וזה לא מגיע מעבר לרמת המפקחת, כי המפקחת כפי שנזרק פה לחלל האוויר, לא בטוח רוצה להעביר את זה הלאה, כי מי היא צריכה עכשיו את כאב הראש הזה, יש בעיה.
<הילה סגל: אבל אתה יודע, חבר הכנסת שמולי, אם אני אוכל רק להגיד לך מילה, משפט, אני יכולה לענות לך?
איציק שמולי: תסתכלי.
איציק שמולי: הוא הראה לי את כל המכתבים שאותה מפקחת קיבלה מהורים שונים במשך תקופת זמן של שנה.
איציק שמולי: זה אומר שיש חסם אפקטיבי במעבר בין המפקחים אליכם.
<הילה סגל: אני רוצה לשאול משהו.
<הילה סגל: לא במקרה הזה, אנחנו מוצאים גם לפעמים מצבים, הרי איזה אינטרס יש פה למפקחת?
יעקב מרגי: אני אענה לך, הילה.
איציק שמולי: את יודעת מה קורה אם חבר כנסת מבקש שאילתה - באיזה מחוז יש הכי הרבה מקרי אלימות בגן?
איציק שמולי: את יודעת מה יקרה לאותה מפקחת?
איציק שמולי: חבל לך על הזמן.
יעקב מרגי: תקשיבי, הילה.
יעקב מרגי: את יודעת איפה הבעיה שלי איתך?
<הילה סגל: אבל אנחנו רוצים ל - - -
יעקב מרגי: הילה, סליחה.
יעקב מרגי: זה הקושי שלי איתך.
יעקב מרגי: אין לנו ספק שיש לך את הכוונות הכי טובות ואין לי ספק, את יודעת מה, גם מבחינה מקצועית, כל מה שהוצאתם הוא הכי מקצועי שבעולם.
יעקב מרגי: תביני טוב טוב, אני ניסתי לקחת אותך לשם ולא הלכת לשם וזה הכשל.
יעקב מרגי: ואני לא צריך להיות מומחה גדול כדי להבין.
יעקב מרגי: היו עכבות למערכות המקצועיות לטפל במקרים האלה והעכבות האלה יכולות להיות טובות הנאה, ניגוד עניינים, קרבה משפחתית, קרבה חמולתית, כספים, אלימות או פשיעה ופחד.
יעקב מרגי: את רוצה שאני אמנה לך עוד הרבה דוגמאות?
יעקב מרגי: קחי מועצה אזורית.
יעקב מרגי: את יודעת מה ה-DNA במועצות אזוריות?
יעקב מרגי: ביישוב זה חמולתי.
יעקב מרגי: ועד הישוב נבחר – חמולתי.
יעקב מרגי: זה שלוש, ארבע משפחות שקובעות מי הוועד.
יעקב מרגי: במועצה – מנהלת מחלקת החינוך היא הבת דודה של מי שהיה שם ואחות של זה.
יעקב מרגי: לא נפוטיזם ברמה ראשונה, כי זו המועצה האזורית.
יעקב מרגי: תביני, אני בלי לראות את גן נר ואת גלבוע, אני מתאר לעצמי.
יעקב מרגי: ירושלים, שלא נדבר.
יעקב מרגי: את רוצה שאני אגיד לך איזה זה עובד?
יעקב מרגי: איך המכרזים?
יעקב מרגי: איך העירייה?
יעקב מרגי: יש פה כשל.
יעקב מרגי: אני אומר לקחת את שני המקרים האלה – ירושלים, גן נר שבגלבוע – לקחת את שני המקרים האלה.
יעקב מרגי: אני מכם הייתי מצפה, במקום לנסות ולבוא, את יודעת מה, אני לוקחת את המקרים האלה - - -
<הילה סגל: אני לוקחת את המקרים האלה.
יעקב מרגי: לומדת, מנתחת את הכשלים האלה ומכניסה את זה לנוהל.
יעקב מרגי: לא יתכן מצב כזה שאני ארגיש אבוד מול נחת זרועם של אנשים אלימים.
יעקב מרגי: זה קורה לנו בהרבה תחומים בחברה הישראלית ולצערי הרב ילדים, ילדים.
יעקב מרגי: מה אני יכול לצפות ממיכל?
יעקב מרגי: מה, היא רמבו?
יעקב מרגי: היא תתמודד מול הכנופיה הירושלמית?
יעקב מרגי: בכוונה לקחתי דוגמא של הכנופיה הירושלמית.
יעקב מרגי: לכי תדעי עד איפה זה מגיע.
יעקב מרגי: למה זה הושתק.
יעקב מרגי: לכי תדעי בגלבוע למה זה הושתק.
יעקב מרגי: את רוצה שאני אחקור?
יעקב מרגי: אין לי את הכלים.
יעקב מרגי: הייתי חוקר, הייתי מביא לך את זה, היית אומרת לו וואלה, כל הכבוד, איזו ראייה יש לך.
יעקב מרגי: אבל זה המצב.
יעקב מרגי: אנחנו בתוך העם יושבים.
יעקב מרגי: אנחנו מכירים איך זה עובד.
יעקב מרגי: אני לא רוצה, בואי.
יעקב מרגי: אקדמית יש לך את כל התשובות.
יעקב מרגי: את מנסה להיכנס ואנחנו לא שם.
יעקב מרגי: הבאנו שני מקרים, לא הכרתי אותם קודם, הכל דרך המיילים והניירת.
יעקב מרגי: יכולתי כבר, תאמינו לי, לפעמים יש לי תחושה ואני אומר לכם את זה, אבל אני אומר את זה בצער.
יעקב מרגי: הכמויות שאתה אומר זה כבר חור שחור.
יעקב מרגי: בהסעות - חור שחור.
יעקב מרגי: בתשלומי הורים – חור שחור.
יעקב מרגי: באלימות – חור שחור והכל הופך להיות חורים שחורים, חורים שחורים.
יעקב מרגי: מביא לך כמעט תסכול וייאוש לגעת בנקודות האלה.
יעקב מרגי: אז סליחה.
יעקב מרגי: זכיתם, קיבלתם בית ספר חינם.
יעקב מרגי: קחו את המקרים האלה, תחקרו אותם, תכינו נוהל.
יעקב מרגי: ככה עובדים.
יעקב מרגי: ככה מערכות בודקות את עצמן, איפה הכשל.
יעקב מרגי: תבדקו מה הכשל – תוציאו לי תשובות.
יעקב מרגי: זה הסיכום היחיד שאני אתן לכם.
יעקב מרגי: קחו את שני המקרים האלה, תחקרו אותם, אני רוצה תשובות.
יעקב מרגי: תחקרו אותם.
יעקב מרגי: אלה יתנו לכם תשובות לגבי עוד עשרות מקרים ומאות מקרים.
יעקב מרגי: זה קורה ביום יום.
יעקב מרגי: מה לעשות, גם מנהל בית ספר הוא בן אדם וכשאומרים לו, ואת יודע שיש מפקחים באזורים מסוימים, מאיפה שאני בא, שפקיד שומה רצה לעשות ביקורת באיזה כפר או באיזה יישוב, אמרו לו תדע לך, אנחנו יודעים שאשתך מלמדת בבית ספר זה וזה והילדים שלך בגן הזה והזה וההורים שלך נמצאת בשכונה זו וזו.
יעקב מרגי: ולא אמרו לו.
יעקב מרגי: סתם ולא פירש.
יעקב מרגי: את חושבת שיצאה הביקורת באותה כפר?
יעקב מרגי: כן, כן, זה לא היה לפני 80 שנה, זה קרה רק לפני כמה שנים.
<קריאה: זה לא דברים ש - - -
<הילה סגל: אני אגיב.
יעקב מרגי: אז בואו תאמינו.
יעקב מרגי: זה עובד ככה.
יעקב מרגי: זה עובד ככה, זה עובד.
יעקב מרגי: מה את מצפה מהמנהלת?
<שקמה לוי: סליחה, אני מאד רוצה להתייחס - - -
יעקב מרגי: לא, שקמה.
יעקב מרגי: את באת, אני רוצה שהדיון ימוצה.
יעקב מרגי: מנהלת בית הספר, הסתדרות המורים, בבקשה.
<עופרה זומר: קודם כל מיכל ושקמה, שמעתי אתכן, באמת דמעות.
יעקב מרגי: תני לי פרקטיקה, מנהלת בית הספר.
יעקב מרגי: השעון עובד.
<עופרה זומר: זה לא פרקטיקה.
<עופרה זומר: זה לא מעניין אותי מה המפקחת אומרת ולא אומרת.
<עופרה זומר: משרד החינוך.
<עופרה זומר: שפ"י עושה יופי של עבודה, אבל משרד החינוך יוצא באלף כובעים, כל יום אחר, למנהל בית הספר.
<עופרה זומר: הוא אומר לו אתה תעשה שנה הבאה שנת מתמטיקה, הוא לא אומר מוגנות ילדים זה הדבר הראשון במעלה.
<עופרה זומר: ואת זה תשים בראש סדר היום שלך ויהיו האנשים שמטפלים.
<עופרה זומר: הרי אין תקן ליועצות בבתי הספר היסודיים.
<עופרה זומר: אתם יודעים את זה.
<עופרה זומר: מדוע אתם לא נלחמים על זה שיהיה תקן ליועצת?
<עופרה זומר: מדוע אין פסיכולוגית?
<עופרה זומר: מדוע אין צוות טיפול בפרט?
<עופרה זומר: אני הקציתי משאבים מיוחדים לצוות טיפול בפרט וננזפתי על זה.
<עופרה זומר: יש לי מטפלת באומנות במלוא השעות בתוך בית הספר.
<עופרה זומר: צריך לעצור את הרכבת, כשקורה אירוע קטן, כשהוא רק מתחיל, אבל לא.
<עופרה זומר: יש זמן ויש חוזר מנכ"ל של 180 עמודים.
<עופרה זומר: זה לא רלבנטי.
<עופרה זומר: אי אפשר לקרוא 180 עמודים.
<עופרה זומר: צריך להיות דברים מאד ברורים.
יעקב מרגי: תודה עופרה.
<עופרה זומר: מנהל לא צריך לחשוש מהורים.
יעקב מרגי: עופרה, תודה.
יעקב מרגי: מר אלישר, בבקשה.
<יצחק אלישר: שמי איציק אלישר ואני איש משרד הרווחה הרבה שנים ואני מרכז את שירותי ילד ונוער במחוז ירושלים.
<יצחק אלישר: אני רוצה להגיד כמה דברים.
<יצחק אלישר: יש אמנם תכנית לאומית שמשרד הרווחה עם משרד החינוך, משרד הבריאות, הסוכנות שותפים יחד לסיכום.
<יצחק אלישר: אבל אני חייב להעיר לך שיש חובת דיווח במדינת ישראל ואתם לא מנצלים - - -
יעקב מרגי: אל תעיר לה, תעיר למשרד החינוך.
<הילה סגל: אנחנו לא מנצלים את זה?
יעקב מרגי: סליחה הילה, סליחה.
יעקב מרגי: תעיר למשרד החינוך, לא לה.
<יצחק אלישר: רגע, רגע.
<יצחק אלישר: יש לא פעם ולא פעמיים ואני הרבה שנים במשרד הרווחה.
<יצחק אלישר: אנחנו מקבלים ילדים יותר ויותר קטנים במצב הרבה יותר קשה מאשר בעבר.
<יצחק אלישר: ולפעמים מטייחים במערכת החינוך, בבוקר גם, בגנים, לא מספרים את הדברים כהווייתם.
<יצחק אלישר: אנחנו מקבלים ילדים במצב הרבה יותר קשה.
<יצחק אלישר: משפט נוסף.
<יצחק אלישר: כשדיברת על פגיעות מיניות, אני יכול להגיד לך שבמדינה שלנו יש 12 מרכזים לטיפול בילדים שנפגעים מינית והמרכזים האלה - - - יהיה עוד יותר בהמשך.
יעקב מרגי: המשרד לביטחון פנים, אמנם אנחנו לא בסוגיה של מה שהגיע.
יעקב מרגי: אני אמרתי, מה שהגיע לשפ"י אני מברך, כי כבר זה סימן שמישהו מטפל.
יעקב מרגי: מה שהגיע לביטחון פנים, אני יודע שזה כבר עבר.
<מיטל אברהמי: הוא נציג הבט"פ, אני נציגת המשטרה.
יעקב מרגי: אתם תחליטו ביניכם אחר כך מי עונה, אבל תשמעו את השאלה.
יעקב מרגי: בסוף לא תדעו מה שאלתי.
יעקב מרגי: אמרתי בהקדמה, אמנם הדיון לא נוגע אליכם, כי מה שהגיע אליכם לטיפול זה כבר סימן.
יעקב מרגי: זה שאלה אם טופל כמו שצריך או לא, אבל זה התגלגל.