GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איתן ברושי: היא קשובה, היא מטפלת, אנחנו מכירים אותה ומעריכים אותה ומחזקים אותה.
איתן ברושי: ומצד שני, צריך לראות, אם יש חור, איך סותמים אותו, אבל לא ליצור תמונה לא מאוזנת.
מירב בן ארי: בוא נשמע מה יש להם לומר.
יעקב מרגי: אי אפשר לסתום את החור בסכר עם אצבע, אתה הבאת דוגמה אחת של קשיים כלכליים, שבדרך כלל פיתחנו רגישויות והמערכות יודעות פחות או יותר להתמודד.
יעקב מרגי: אבל איך להתמודד עם ילד שחוטף בכיתה מהמורה למדעים או המורה לזה, 'אתה כבר חסר תקנה, אני לא אגיש אותך', 'אין לך סיכוי בחיים'.
יעקב מרגי: מה תעשה אותה נערה, מה יעשה אותו ילד מול אמירה כזו של איש החינוך שלו, שהוא תלה בו את כל התקוות שהוא לוקח אותו לחוף מבטחים, להגיע ליעד, אם הוא מרים ידיים?
יעקב מרגי: קודם כל מערכות החינוך, אני חושב שמצד אחד זה הכרח שלא יגונה, שאנחנו שואפים למצוינות, אבל אני חושב, כמו שבכל המערכות אנחנו מבקשים לפרוש בפני הפציינט, סליחה על הביטוי, את כל האפשרויות שמונחות בפניו, מה לעשות, לא כולם יגיעו בסוף לתעודת הבגרות הנכספת, לא כולם יגיעו בסוף לאותה רמת לימוד.
יעקב מרגי: תפרשו, אפשר לומר לאותו ילד ספציפי או ילדה ספציפית במערכת, 'בסדר, אז לא תגיע לתעודה, אבל תסיים 12 שנות לימוד', שזה דבר חשוב בפני עצמו.
יעקב מרגי: לא שומעים את זה.
יעקב מרגי: יכול להיות ששומעים, אבל יכול להיות שלא שומעים גם את זה.
יעקב מרגי: לכן זה לא רק כסף, צריך להיות קשוב.
יעקב מרגי: כשאומרים מערכת חינוך, כן, אנחנו רוצים שתהיה מערכת חינוך, לא רק מערכת למידה, שהילד ירגיש כיף ללכת ל - - - אתה דיברת על הידית האדומה, הנה הידית אדומה, מ.א.
יעקב מרגי: כתבה בפוסט, היא לחצה על כפתור האזעקה, היא הדליקה את בלם החירום, היא עשתה הכול, אבל אף אחד לא שמע ואף אחד לא ראה.
יעקב מרגי: חברת הכנסת ענת ברקו, בבקשה, ומיד נשמע את משרד החינוך ולאחר מכן את המשרד לבטחון פנים.
ענת ברקו: ההתאבדות של הנערה הצעירה הזו וכל התאבדות היא משהו שמותיר אותנו ובעיקר את המשפחה עם תחושה שרק אם היינו עושים את הדבר הקטן הזה אולי היינו מצליחים למנוע.
ענת ברקו: לא מדברים על התאבדויות, זה עדיין בושה.
ענת ברקו: אנחנו מדברים על מערכת החינוך וד"ר קדמן דיבר על הקשר הסיבתי, שאין קשר סיבתי, אסור להצביע על קשר סיבתי, קרה כך וכך, היא לא קיבלה את הכסף לטיול ולכן היא עשתה את זה.
ענת ברקו: אסור להצביע על קשר סיבתי.
ענת ברקו: יחד עם זאת התאבדות נובעת מכאב פסיכולוגי עצום שרק ההתאבדות תשים לו קץ, זו התחושה.
ענת ברקו: כשאנחנו מדברים על נוער בגיל ההתאבדות, כשאנשים הם לא כל כך מכוילים ואין פרופורציות והעולם המודרני שמפציץ אותנו בגירויים מכל הכיוונים וכפי שאמר יושב הראש, הקטע ההישגי עומד בראש מעייניהם של ההורים, שהם גם לא נמצאים כל כך, זה מותיר את הילד או הילדה לבד.
ענת ברקו: לכן אני רוצה להצביע על משהו שעשינו.
ענת ברקו: אני הייתי הרבה מאוד שנים בצבא וגם ללא קשר לצבא, גם באקדמיה חקרתי את נושא ההתאבדות.
ענת ברקו: אני לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו, אני רוצה להתייחס לניסיון אובדני דמונסטרטיבי, שבהרבה מאוד מקרים זה רק כדי לקרוא לעזרה, אבל בטעות זה מצליח, לא התכוונו, היא רק רצתה לשרוט את עצמה ופתאום היא חתכה כלי דם מרכזי וכך קרה.
ענת ברקו: לא הייתה כוונה, הייתה כוונה רק לקרוא לעזרה.
ענת ברקו: יש דבר כזה שאנחנו קראנו לו בצבא וקוראים לו עד היום, ערבות הדדית.
ענת ברקו: אנחנו צריכים לפנות לילדים.
ענת ברקו: שימו לב, היום המורים קשובים הרבה יותר מפעם, בואו נגיד שבדור שלנו המורים הסתכלו עלינו מלמעלה למטה.
ענת ברקו: היום המורים וסגל ההוראה והיועצים מסתכלים בגובה העיניים על הילדים.
ענת ברקו: הם מכירים יותר, הם מעורבים יותר, אין את המרחקים הגדולים האלה שהיו פעם בדור שלנו בין ילדים לבין מבוגרים, לכן צריך לדבר גם אל הילדים, הם חכמים, הם חשופים להמון דברים ולהגיד להם 'חבר'ה, יש כזה דבר שקוראים לו נורות אדומות, שימו לב'.
ענת ברקו: היא לא אכלה, היא הייתה עצובה, היא הסתגרה.
ענת ברקו: אנחנו מדברים כאן גם על הקהילה האתיופית שיש גם ככה מופנמות תרבותית שאנחנו יודעים ממנו, 'שימו לב, הסבו את תשומת לבנו.
ענת ברקו: אנחנו לא רואים הכול'.
ענת ברקו: פשוט אנחנו חוששים ומרוב שאנחנו מגוננים על הילדים, אין דבר כזה התאבדויות.
ענת ברקו: מותר להגיד את זה, מותר לשים את זה על השולחן, אנחנו רוצים לתמוך בכל אחד ואחת מהילדים וגם אם לפעמים אנחנו לא שמים לב, בואו תנו לנו את הדברים הללו.
ענת ברקו: אני רק רוצה לסכם, אדוני היושב ראש, במשפט אחד.
ענת ברקו: מעבר לזה יש את העניין הזה של צוות הפקת לקחים, לפחות מהצבא, אני יודעת שיש את זה גם במשרד החינוך, אבל האם יש מעקב אחר יישום ליקויים, אחר הפנמת התכנים בתוך המערכת, אחר ילדים שאנחנו יודעים שהיו ניסיונות אובדניים, איפה הם עומדים, אחד אחד, ממש לשים עליהם את הפוקוס ולראות מה קורה איתם.
ענת ברקו: החובה שלנו זה ללוות אותם דרך הנהר הסוער הזה שקוראים לו גיל ההתבגרות ולהביא אותם לחוף מבטחים, כי הדברים אחר כך מסתדרים.
יעקב מרגי: משרד החינוך, בבקשה, לאור כל מה ששמענו ודברי הפתיחה, אני חושב שיש נקודות להתייחס, האם באמת יש מסרים או תכנית שמועברת, או המורים מוכשרים לקרוא את אותות המצוקה.
מירב בן ארי: אני רוצה, בבקשה, להתייחס ספציפית למקרה הזה.
מירב בן ארי: באמת בואו נתמקד.
יעקב מרגי: ודאי, תאמרי מה שיש לך לומר, תחילה.
מירב בן ארי: כן, אחרי זה התכניות שאנחנו שומעים עליהן כל הזמן.
<יוכי סימן טוב: שמי יוכי סימן טוב, אני המנהלת של היחידה להתמודדות עם מצבי לחץ וחירום בשפ"י במשרד החינוך, אני 13 שנים כמעט בתפקיד.
<יוכי סימן טוב: כשנכנסתי אמרו לי שאני ממונה על חירום, אני גיליתי שאובדנות מעסיקה את המערכת ביום יום ואימצתי את הנושא הזה.
<יוכי סימן טוב: זה לא היה כתוב בתיאור התפקיד שלי.
<יוכי סימן טוב: זה רק ככה היסטורית להבין שאני מחויבת לנושא הזה בכל הלהט.
<יוכי סימן טוב: ד"ר קדמן הזכיר את פרופ' ישראל אורבך עליו השלום, הוא היה מורה הדרך שלי בתחום, הוא גם היה המנחה שלי לדוקטורט בהתחלה, עד שהוא נפטר לצערי ואחר כך אימץ אותי אליו פרופ' גיל זלצמן, שהוא היום יושב ראש המועצה הלאומית למניעת התאבדויות שאני גם חברה בה ופעילה בה.
<יוכי סימן טוב: אני אגיד שלמרות שהרבה שנים אני בנושא, כל מקרה כזה מטלטל אותנו, באמת מטלטל נפשית.
<יוכי סימן טוב: לא מתרגלים לזה.
<יוכי סימן טוב: אני אמרתי שביום שאני אתרגל לזה אני עוזבת את העבודה.
<יוכי סימן טוב: חס וחלילה.
<יוכי סימן טוב: אני כן שמחה להגיד, עם כל הצער, ויש המון המון צער בכל מקרה, כל פעם שאני קוראת ועדת בדיקה, והדוקטורט שלי היה על 70 סיפורי חיים של תלמידים שהתאבדו בין 2003 ל-2011, קראתי את הדברים עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם, כשהמנחה שלי אמר לי 'איך את יכולה?
<יוכי סימן טוב: ' אלה דברים שהם קשים.
<יוכי סימן טוב: אני בחרתי בזה במודע, אפרופו הפקת לקחים.
<יוכי סימן טוב: לומדים כל מקרה, חורשים אותו, כל הדוקטורט הוא על מה נלמד מתוך המקרים האלה ואנחנו לא הפסקנו אחרי הדוקטורט.
<יוכי סימן טוב: אנחנו בודקים כל מקרה.
<יוכי סימן טוב: ביום ראשון ישבתי עם מדריכה מהיחידה חצי יום על ועדות בדיקה וכך אנחנו נוהגים, כל שבועיים אנחנו יושבות בוקר שלם, שתי נשים, על ועדות בדיקה.
<יוכי סימן טוב: בנוסף לזה יש לנו הדרכת ועדות וייעוץ משפטי ועוד אלף דברים.
<יוכי סימן טוב: זאת אומרת אנחנו לוקחים את הדברים במלוא הרצינות.
<יוכי סימן טוב: העבודה שנעשית, הזכירו את התכנית הלאומית, התכנית הלאומית זה דבר יקר שאנחנו קפצנו עליו.
<יוכי סימן טוב: חבל שמשרד הבריאות לא פה להעיד עלינו, כי באמת לא יפה שאנחנו נעיד על עצמנו, אבל אני חושבת שאנחנו המשרד הכי פעיל בתכנית, היה לנו למשל הכשרה של 1,600 - - -
מירב בן ארי: חבל על הזמן, ב-11:00 אני צריכה ללכת ואני עזבתי, דברי איתנו, תסבירי.
מירב בן ארי: המנכ"לית מינתה ועדה, היא ישבה, יש תוצאות?
<יוכי סימן טוב: עדיין לא, כי לוקח זמן עד שהמשטרה נותנת אישור ולכן הוועדה לא הוקמה מיד.
יעקב מרגי: מתי התכנסה הוועדה לראשונה?
<יוכי סימן טוב: אתמול הם היו בבית הספר.
מירב בן ארי: אתמול?
יעקב מרגי: רגע, לא להתנפל.
<יוכי סימן טוב: לא, הם התחילו.
<יוכי סימן טוב: אני רוצה להגיד משהו.
יעקב מרגי: גברתי, מאז ההחלטה מתי התכנסה הוועדה לראשונה?
<יוכי סימן טוב: אני לא זוכרת מתי היא התכנסה לראשונה, אבל אני אומרת שהם בשיא הפעילות וכדי לעשות עבודה טובה מראיינים - - - תראו, בעולם מראיינים אדם אחד ולפי זה לומדים על החיים של האדם.
<יוכי סימן טוב: אנחנו מראיינים בממוצע עשרה אנשים ומנתחים את זה כוועדה וכותבים מסקנות וכותבים החלטות ויש מעקב לאורך הדרך על יישום ההמלצות.
<יוכי סימן טוב: אני לא יודעת אם יש חוץ מהצבא עוד גוף שעושה את זה.
<יוכי סימן טוב: אנחנו עובדים על כל מקרה לאורך שנים וגם נותנים מסקנות רוחב.
<יוכי סימן טוב: אני מסתובבת בכל הארץ ללמד את זה, אני והצוות שלי, אני לא לבד, יש לי צוות שעובד - - -
מירב בן ארי: תוך כמה זמן הוועדה הזאת צריכה להגיש את המסקנות שלה?
<יוכי סימן טוב: בדרך כלל נותנים לה חודשיים כדי שהיא תעשה עבודה טובה היא צריכה - - - וזה צריך לעבור גם כן אישורים של המנכ"לית - - -
מירב בן ארי: מתי את יכולה להביא לוועדה הזו את המסקנות?
<יוכי סימן טוב: אבל אני לא אוכל לדבר על מקרה ספציפי.
מירב בן ארי: אבל אנחנו עשינו את זה על מקרה ספציפי, ההצעה לסדר היא על מ.א.
<יוכי סימן טוב: הלוואי שיכולתי להגיד.
<יוכי סימן טוב: אני לא יכולה להגיד.
יעקב מרגי: לא, אי אפשר להסתתר - - -
<יוכי סימן טוב: זה לא להסתתר, חלילה.
יעקב מרגי: מירב, אנחנו לא רוצים להסתתר מאחורי המקרה הספציפי, אנחנו כן מבקשים לדעת ספציפית לגבי מתי הוועדה אמורה לסיים?
יעקב מרגי: היא קיבלה דד ליין, תאריך יעד?
<יוכי סימן טוב: כן, ודאי.
יעקב מרגי: מה הוא תאריך היעד?
<יוכי סימן טוב: אני לא זוכרת כרגע את התאריך, אבל זה יהיה בקרוב.
יעקב מרגי: אז תבדקו עד סוף הדיון את תאריך היעד.
<יוכי סימן טוב: אין בעיה.
מירב בן ארי: זה המינימום של המינימום.
יעקב מרגי: אני אתן לך דוגמה.
יעקב מרגי: היה פה דיון באוקטובר.
יעקב מרגי: הדיון היה על מיגור השיח האלים, זוכרות?
יעקב מרגי: אני חושב את היית.
<יוכי סימן טוב: אני לא הייתי, הילה הייתה.
יעקב מרגי: שם העלו סטרט אפ שקיים, הכפתור האדום.
יעקב מרגי: הוועדה קראה לכם לבחון את זה, להכיר את זה.
מירב בן ארי: אני דיברתי על הכפתור האדום.
יעקב מרגי: הוועדה ביקשה ללמוד את זה.
יעקב מרגי: יכול להיות שתגידו 'לא מתאים לנו'.
יעקב מרגי: זה נבחן?
<הילה סגל: אני הילה סגל, אני מנהלת היחידה לאקלים מיטבי וצמצום אלימות.
<הילה סגל: אם יהיה כאן רצון אני אוכל להתייחס לכל נושא הדחייה החברתית והחרם החברתי ולהגיד מה אנחנו עושים, אבל אני רוצה להגיד לגבי הכפתור האדום, יש לנו חוזר מנכ"ל שיצא באפריל האחרון לגבי בריונות ולגבי אלימות גם ברשת.
<הילה סגל: הכפתור האדום כתובים כאן, ככתובת פנייה.
<הילה סגל: אני יכולה להראות לך את זה.
יעקב מרגי: תבדקו לי את תאריך היעד של גמר עבודת הוועדה.
יעקב מרגי: שוב, אנחנו באמת לא רוצים לדלג על המקרה.
יעקב מרגי: עם כל המגבלות, אנחנו באמת רוצים לדעת מה קרה כדי - - -
<יוכי סימן טוב: גם אנחנו רוצים.
יעקב מרגי: סליחה, אם תאפשרי לי אני אעזור לך, יהיה לך גם יותר קל להציג את הדברים בוועדה.
יעקב מרגי: מעבר לזה שאתם עושים ועושים ועושים, אנחנו יודעים, אין ואקום אנחנו גוף שאמור לפקח ולבדוק אן אכן אתם עושים את מה שצריך לעשות.
יעקב מרגי: לכן אנחנו באמת רוצים לדעת מה קרה במקרה הזה ומהמקרה הזה נלמד למקרים אחרים.
יעקב מרגי: אין לנו עניין להרים פה, לעשות קצף ולא - - - אנחנו באמת חוששים שביום יום יש הרבה קריאות מצוקה, הרבה תקלות שיכולות להביא לתקלות כאלה ואחרות.
יעקב מרגי: אנחנו שואפים למגר את התופעה, לפחות לצמצם, בצניעות נאמר לצמצם עד כדי מיגורה.
יעקב מרגי: לכן אי אפשר לדלג גם על המקרה הזה.
<יוכי סימן טוב: ברשות
<יוכי סימן טוב: כם רק אגיד, לא חשבתי להציג את זה, אבל אנחנו רואים ירידה בהתאבדויות.
<יוכי סימן טוב: זאת אומרת בית ספר הוא גורם מגן, אני לא יודעת כמה התאבדו השנה בפועל ילדים עד גיל 18 כי אני מקבלת - - - במערכת החינוך התאבדו חמישה, בשנה שעברה שלושה.
<יוכי סימן טוב: אני לא שמחה, אני אף פעם לא שמחה, כי עד שזה לא יהיה אפס אני לא אהיה שמחה, אני לא יודעת אם אפשר להגיע לאפס, אנחנו נשתדל.
<יוכי סימן טוב: אבל בעבר היו בין שמונה עד עשרה.
יעקב מרגי: אני אעביר לך פנייה טרייה מאתמול של הורה שפנה אליכם, מאבן שמואל, על הדרה וחרם.
יעקב מרגי: אני אעביר לכם אותה.
<הילה סגל: תעביר לנו.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, מה שקראתי מהמכתב הזה, הדרך של הילדה הזו, בינתיים היא מכלה את זמנה, סליחה שאני אומר 'מכלה את זמנה' בחוג - - - חברי הכנסת, אני קיבלתי מקרה, ילדה שסובלת מהפרעות התנהגותיות, מצד שני היא מבחינה אינטליגנטית ברמה גבוהה מאוד, זה גורם לה לאבד כבר בחמש, בעשר הדקות הראשונות את העניין בשיעור, כי היא כבר - - - אז היא מכלה את זמנה בקורסים ובחוגים שהם מעבר לזה והמערכת לא יודעת איך לאכול את זה.
יעקב מרגי: חברות, זו המערכת, אני אומר לכם.
יעקב מרגי: לפי מה שכתוב, בהסתייגות, לפי המכתב של האבא, המערכת כמעט חיה עם ההדרה הזאת, זה טוב לה, כי היא קנתה שקט, אבל זו ילדה, זו ילדה קטנה בגיל יסודי, היא לא תסבול את החרם ואת ההדרה הזו.
<הילה סגל: אני רוצה להתייחס בכמה מילים לנושא של ההדרה.
<הילה סגל: אנחנו מדברים על דחייה חברתית.
<הילה סגל: זה איזה שהוא טווח, צריך להגיד שזו גם התנהגות שמאפיינת יותר גילאי ג', ד', ה'.
<הילה סגל: אנחנו רואים גם בנתונים.
<הילה סגל: דרך אגב - - -
יעקב מרגי: אבל הצלקת לא מאפיינת גיל, היא הולכת איתך, מעצבת אותך לכל החיים ו - - -
<הילה סגל: אני לא אומרת את זה כדי לצמצם, אני אומרת את זה רק כדי לסבר את האוזן שבאמת יש טווח של מצבים ואם לא מתערבים שם מוקדם, אם לא מתערבים בגילאים הצעירים, בעוד שהדחייה היא ראשונית, אז זה באמת עשוי להגיע למצבים מאוד קשים ומאוד חמורים.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שבחוזר מנכ"ל, אותו חוזר מנכ"ל שמופיעה בו הכתובת לפנות לכפתור האדום, חוזר מנכ"ל שיצא באפריל האחרון, הוא מכניס את הנושא של דחייה חברתית ושל חרם תחת הכותרת של אלימות חמורה ומפנה את הצוותים החינוכיים, איך נאמר כאן קודם?
<הילה סגל: לנורות אדומות, אומר להם בצורה ברורה שכשיש דחייה חברתית וכשיש חרם אנחנו מדברים על אלימות חמורה, אנחנו לא מדברים כאן על משהו שהוא באמצע ובהתאם לזה גם ההנחיות הן הנחיות מאוד מאוד מחייבות.
<הילה סגל: למשל יש חובה של היוועצות עם הפיקוח, אי אפשר להשאיר את זה רק בתוך בית הספר כשיש מצבים כאלה.
<הילה סגל: אנחנו יודעים, שוב, מה הפוטנציאל.
<הילה סגל: הוא לא חייב תמיד, תודה לאל, להתממש, אבל הפוטנציאל של - - -
איציק שמולי: והיה דיווח במקרה הזה?
<הילה סגל: אז אני אומרת שוב, זאת הנחיה שיצאה באפריל האחרון - - -
איציק שמולי: אחרי המקרה?
יעקב מרגי: לא, לפני המקרה, באפריל.
<הילה סגל: לא, אני מדברת כאן על בריונות ודחייה חברתית בכלל, אני לא מדברת על אובדנות.
<הילה סגל: דובר כאן על - - -
מירב בן ארי: הם לא מתייחסים למקרה.
איציק שמולי: אני אגיד לך משהו, אנחנו מנסים להבין האם, מתוך הניסיון המקצועי שלכם, הנהלים הקיימים הם טובים ויש להשאיר ולהתמיד בהם, ומה שקרה פה בפועל זה שאולי לא התמידו בהם, או לחלופין, שהנהלים עצמם דורשים תיקון.
איציק שמולי: בגלל חוסר הנכונות המובן, או הלא מובן, לא יודע, להתייחס ספציפית, אנחנו קצת נבוכים ו - - -
יעקב מרגי: אני אכניס בהמשך עוד שאלה.
מירב בן ארי: סליחה, אדוני היושב ראש, כל הדיון הזה, סליחה, אני - - -
יעקב מרגי: מירב, אני רוצה להשחיל - - - אני מבין את הקושי.
מירב בן ארי: אני חייבת להסתייג.
מירב בן ארי: אני אומרת לך, אני חייבת להסתייג מהדיון הזה.
מירב בן ארי: אני באתי, הייתי ברורה מאוד בהצעה שלי לוועדת החינוך.
מירב בן ארי: יושבים פה, מספרים לי סיפורים.
מירב בן ארי: די, אין לי כוח לזה כבר, אני אומרת לך את האמת.
מירב בן ארי: באתי על מ.א.
מירב בן ארי: רציתי לדעת בדיוק, לא סתם אמרתי שמנהלת המחוז לא פה, חשבתי שאתם תגידו.
מירב בן ארי: אם לא, אני רוצה לשמוע את המשטרה, אולי הוא יתייחס ל-מ.א.
מירב בן ארי: ולא לבעיות - - -
יעקב מרגי: אז נסיים עם משרד החינוך ונעבור - - -
מירב בן ארי: אז נסיים ובואו נדבר על זה.
מירב בן ארי: יש לי רבע שעה, אני 45 דקות שומעת פה רק באופן כללי את הבעיות.
מירב בן ארי: דיברנו על אובדנות ודיברנו על כפתור אדום.
מירב בן ארי: כל פעם אנחנו מתעסקים בכלליות.
מירב בן ארי: אני רוצה ספציפית פה.
יעקב מרגי: מירב, אוקיי.
יעקב מרגי: גברתי, אני באמת רוצה לדעת, אני מוסיף על דבריו של חבר הכנסת איציק שמולי - - -
<קריאה: מה נעשה, כי היא - - -
יעקב מרגי: את רוצה רשות דיבור?
יעקב מרגי: אז אל תפריעי לי, אני אתן לך.
יעקב מרגי: היא נרשמה, אני אתן לך.
יעקב מרגי: אני מבקש לדעת האם המורים הוכשרו, לא תמיד הדרה או חרם חברתי, תקראו לזה הדרה חברתית, מה שתקראו לזה, מגיע לידיעת הצוות החינוכי.
יעקב מרגי: כשזה מגיע זה כבר מאוחר.
יעקב מרגי: השאלה אם יש להם כלים, הודרכו, הוכשרו לזהות סממנים כאלה.
<הילה סגל: אני אגיד עוד פעם, את המקרה עצמו גם אני לא מכירה.
<הילה סגל: צריך להבין, יש כאן - - -
יעקב מרגי: בסדר, תאמרו במגבלות מה שיש לכם.
<הילה סגל: אני אתן נתונים בצניעות.
<הילה סגל: אני אחראית על יחידה של 250 מדריכים, שמדי שנה נכנסים להתערבות ב-1,000 מוסדות חינוך.
<הילה סגל: זה נושא מרכזי, שהם מלווים את הצוותים החינוכיים ומכשירים אותם.
<הילה סגל: זאת התשובה שיש לי להגיד.
<יוכי סימן טוב: ולנו יש 70 מדריכות שעונות 24/7 לייעוץ טלפוני, למרות שזה לא בהגדרת התפקיד שלהן.
<יוכי סימן טוב: 70 שעונות כל השבוע, 24 שעות ביממה.
איציק שמולי: אבל אם קורה מקרה כזה של חרם בכיתה, רק להבין, אותה מורה רשאית או חייבת לפנות לאותו מוקד ייעוץ?
<הילה סגל: לא, זה שני דברים - - -
<קריאה: השאלה אם היא יודעת.
איציק שמולי: בהנחה שהיא שמה לב שיש בעיה כזאת.
<הילה סגל: איזה דרכים יש לנו ליידע.
<הילה סגל: יש לנו דרך ליידע, להגיד להם, יש לכם חובה בחוזר מנכ"ל ואם אתם לא פועלים, צריך להבין, זו עבירת משמעת.
<הילה סגל: הדבר השני זה אותם כוחות הדרכה, הם לא אחד או שניים, כדי שינחילו את זה, כדי שיתווכו את זה לצוותים החינוכיים.
<הילה סגל: ובהחלט, בהתאם להנחיה ובהתאם לנוהל, הם פונים ומתייעצים.
<הילה סגל: צריך להבין, הם גם חוששים, הם לא רוצים שהילדים ייפגעו, הם מתייעצים, הם לא רוצים להישאר עם זה לבדם, וההתערבות היא התערבות מורכבת, זה לא שיש כאן איזה שהוא פטנט ונכנסים והחרם נפתר.
יעקב מרגי: המשרד לבטחון פנים, משטרת ישראל.
<סוני אינגר: שמי רב פקד עורך דין סוני אינגר, אני קצין חקירות נוער ארצי.
<סוני אינגר: מונח בפניי הגיליון של חקירת מקרה המוות של המנוחה עם הממצאים שעלו ממנו.
<סוני אינגר: אני רוצה לחלק את דבריי, יותר נכון לסיים עם בשורה, בשורה בהחלט משמעותית.
<סוני אינגר: תרשה לי לכפור בעיקר, עם כל מה שנאמר כאן צריך להבין את הדינמיקה של הדברים.
<סוני אינגר: ראשית, בני נוער שמתאבדים, לא כולם נמצאים בתוך מערכת החינוך, יש נושרים, יש נוער כזה ואחר, שידה של מערכת החינוך לא יכולה לגעת בהם.
<סוני אינגר: צריך לזכור זאת.
יעקב מרגי: כמדומני, יש חוק חינוך חובה במדינת ישראל.
יעקב מרגי: אם הוא בן נוער, אין משהו אחר, יש קב"סיות בשביל זה ויש רשות מקומית ויש משרד החינוך.
יעקב מרגי: אז תרשה לי לכפור בעיקר בקטע הזה.
<סוני אינגר: ועדיין יש ילדים נושרים שהם מתחת לרדאר.
יעקב מרגי: אוה, בסדר, עכשיו הגדרת נכון.
<סוני אינגר: יש יסוד גדול בעולם הנוער שצריך להבין אותו.
<סוני אינגר: ילד שנמצא במצוקה, במיוחד במצוקה רגשית שהיא על רקע אינטימי או מיני, בייחוד בתקופה כאוטית וסוערת, אני לא בטוח שהוא יפנה למורה.
<סוני אינגר: אני כמעט בטוח שהוא לא יפנה למורה והוא גם לא יפנה להוריו.
<סוני אינגר: אני לא יודע למי הוא יפנה - - -
<יוכי סימן טוב: לחברים.
<סוני אינגר: יכול להיות, אם יש לו חברים.
<חנה אלעזר לגסה: ברשתות היא סיפרה את זה, זה לא ש - - - היא אמרה.
<סוני אינגר: הבשורה שאני רוצה לבשר, מפאת קוצר הזמן.
<סוני אינגר: עבודת המשטרה היא כמובן לבדוק אם יש אחריות פלילית, שכמובן אין במעשה הזה, זה אירוע אמנם של מוות בלתי טבעי, אובדני, המשטרה כמובן חוקרת את המקרה, אבל ברגע שנחה דעתה שאין חשד לפלילים התיק עובר לפרקליטות מבחינת סטטוס התיק.
<סוני אינגר: התיק מצוי עכשיו בפרקליטות לצורך גניזה בעילת מוות בלתי טבעי.
<סוני אינגר: מה הבשורה שאני רוצה לומר?
<סוני אינגר: אנחנו, משטרת ישראל, בשיתוף המשרד לבטחון פנים ישבנו על המדוכה ולמרות שאין חובתה של משטרת ישראל לעסוק בשיימינג, זו לא עבירה פלילית, אבל מצווה עלינו להציל חיים מכוח סעיף 3 לפקודת המשטרה.
<סוני אינגר: עשינו עבודת מחקר מקיפה ובדקנו מה קורה בעולם, מה עושים בעולם, על שיימינג ואובדנות גם, אבל לא רק, גם על עבירות פליליות ועל תופעות בבלוג וספירה ווירטואלית, בוא נקרא לזה כך, ומה עושים הגויים.
<סוני אינגר: בכל מדינה מערבית בעולם קם גוף שהוא One Stop Shop.
<סוני אינגר: מה זה One Stop Shop?
<סוני אינגר: כתובת אחת מתכללת שילד בלחיצת כפתור יכול להוציא דיווח על עוולה, על עבירה פלילית, על שיימינג, you name it.
<סוני אינגר: בכל מדינה בעולם המערבי, עברנו, ולגנותנו אני אגיד שגם במדינות לא מערביות, הקימו גופים כאלה.
<סוני אינגר: אנחנו למעלה משנה של עבודת מטה ואנחנו מתעתדים להביא גם להחלטת ממשלה, באמצעות השר לבטחון פנים, על הקמת גוף לאומי, מערך לאומי במדינת ישראל שייתן מענה לפשיעה ואלימות ברשת במרחב המקוון.
<סוני אינגר: תהיה כתובת לילדים, גם באמצעות לחיצה על כפתור, אפליקציה, גם באמצעות קו טלפון שיעבדו 24/7, בכמה שפות, וייתן מענה למצוקה של הילדים.
<סוני אינגר: אני מקווה שבאמצעות גוף כזה, כפי שקיים בכל העולם המערבי, יש בבריטניה מודל של גוף שנקרא CEOP, שהוא בעצם ספינת הדגל של הגופים האלה, ראשי תיבות Child Exploitation and Online Protection Center, רוצים להקים גוף כזה במדינת ישראל.
<סוני אינגר: גוף כזה שיוקם, ושוב, הוא כמובן חייב להיות סינרגי, זה לא גוף אכיפתי, בגוף זה חברים אנשי אכיפה כמובן, אנשי פרקליטות, אנשי מקצוע, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים.
<סוני אינגר: כלומר זה משהו אחר שאנחנו לא מכירים וברגע שתהיה לילדים כתובת אז כבר החסך של המבוכה של לפנות למורה או לפנות להורה, אני מקווה שיביא להם מזור.
<סוני אינגר: לעניין מותה של המנוחה, כמובן הוא מקרה טרגי לחלוטין ואני לא רוצה לקשור את זה בסיבת הסיבות או בעילת עילות של למה וכמה, אבל אם נצא מהפרט אל הכלל אז אנחנו כן יכולים וכן צריכה להידלק נורה אדומה בפנינו שהרשתות החברתיות, הן כמובן לא אם כל חטאת, אבל הם סוג של אמפליפייר, כלומר הן מגבר ופה זו הנקודה היחידה שאני חולק על חברי, יותר נכון מורי ורבי, יצחק קדמן, שכן נכון לעסוק גם במגבר.
<סוני אינגר: אם אנחנו ניתן לו מה שנקרא אין דין ואין דיין ואנחנו, צריך לומר את האמת, לא נמצאים שם - - -
יעקב מרגי: זו לא הייתה הכוונה שלו, אם הבנתי נכון.
<סוני אינגר: לא, אני חד בדבריי, אני יודע למה הכוונה שלי.
<סוני אינגר: אני מכיר את ד"ר קדמן, כמובן איש רב זכויות, כוונתי היא שאם לא תהיה נוכחות שלנו, של גורמי האכיפה וגורמי חינוך, פיזית, 24/7, ברשת החברתית לא נוכל לתופעה.
<סוני אינגר: אנחנו חייבים להיות שם, אנחנו חייבים להיות נוכחים.
<סוני אינגר: יש פה שינוי, יש פה שינוי טקטוני שצריך להבין אותו.
<סוני אינגר: תמיד אנחנו אומרים, גם אומרים לנו ואנחנו אומרים לילדינו 'גם אנחנו היינו ילדים', אבל זו תקופה שלא הייתה כדוגמתה.
<סוני אינגר: צריך למצוא פה פתרונות יצירתיים ואני מקווה מאוד שהגוף הזה שאותו נקים, שהוא גוף באמת מאגד ומאחד ייתן מענה לכל העוולות, לא רק לאובדנות אבל גם לאובדנות.
יעקב מרגי: שמענו מדבריך שבמקרה שלנו שאנחנו דנים בו אירוע פלילי הוא לא היה.
יעקב מרגי: כם התיק הוא במצב גניזה.
יעקב מרגי: חנה אלעזר לגסה, האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה.
יעקב מרגי: הנה, הזדהיתי במקומך, בבקשה.
יעקב מרגי: למיקרופון.
<חנה אלעזר לגסה: אני מברכת את חברי הכנסת שיזמו את הדיון הזה ומודה להם.
<חנה אלעזר לגסה: המקרה באמת מאוד מאוד טרגי ואני מרגישה ש-מ' לא מתה פעם אחת, היא מתה כמה פעמים.
<חנה אלעזר לגסה: פעם אחת כשעשו עליה את החרם בבית הספר ואף אחד לא שם לב למצוקה שלה, אף אחד לא ראה אותה בכלל.
<חנה אלעזר לגסה: בפעם השנייה היא מתה כאשר הקלות הבלתי נסבלת שבה מפרסמים את השם שלה, שבה מניחים הנחות יסוד שהיא התאבדה בגלל שלא היה כסף להורים שלה.
<חנה אלעזר לגסה: הנחות היסוד המוטעות רק בגלל שהיא באה מאיזה שהוא מגזר מסוים אז מניחים הנחה שהיא ככה וככה והפרו את הזכויות שלה ושל המשפחה שלה, אחת אחרי השנייה, ואף אחד לא עשה עם זה שום דבר.
<חנה אלעזר לגסה: משרד החינוך לא עשה שום דבר - - -
<קריאה: את בטוחה?
יעקב מרגי: רגע, היא עכשיו ברשות דיבור, תוכלו להגיב.
<חנה אלעזר לגסה: ופעם שלישית זה עכשיו, אני רואה את זה פה, שאנשים באים לפה כשהדיון הוא ספציפית על ילדה מסוימת ואף אחד בכלל לא מתייחס למקרה שלה.
<חנה אלעזר לגסה: כולכם מדברים מסביב - - -
מירב בן ארי: אנחנו מתייחסים.
מירב בן ארי: אל תגידי כולכם - - -
<חנה אלעזר לגסה: נכון, סליחה.
מירב בן ארי: אנחנו מתייחסים וכמו שאת רואה, אני והיושב ראש מתעקשים.
<חנה אלעזר לגסה: זה נכון, אני רואה - - -
יעקב מרגי: חנה, גם לנו יש מגבלות.
<חנה אלעזר לגסה: לא, אני מכבדת אתכם ומעריכה את מה שאתם עושים ואני רואה שאתם מתייחסים.
<חנה אלעזר לגסה: אני מדברת לאנשי המקצוע שהיו אמורים לבוא עם תשובות ואף אחד לא בא עם תשובה שמתייחסת ל-מ'.
<חנה אלעזר לגסה: למה אנחנו מחכים?
<חנה אלעזר לגסה: זה שאין לה משפחה, או שהמשפחה שלה לא חזקה, היא באה ממשפחה שהיא אולי קשת יום, אני גם לא בטוחה בזה, אבל משפחה שלא יודעת נניח את הזכויות שלה ולא דוחפת ולא צועקת ולא באה לתקשורת - - -
מירב בן ארי: היא לא, את יודעת, אפילו - - -
יעקב מרגי: לא, זה לא לעניין.
מירב בן ארי: אתה יודע מה, אדוני היושב ראש, מה היה קורה אם הילדה הזו שהתאבדה הייתה ממשפחה חזקה במדינה הזאת?
מירב בן ארי: האם גם היינו - - -
<חנה אלעזר לגסה: לא היו מתעלמים מהשאלה.
מירב בן ארי: אני רוצה לחזק אותך, כי אני מחזקת אותך מהרגע שנכנסתי לפה, אני אפילו לא שמעתי אם המורה ידעה.
מירב בן ארי: המורה, הספציפית, ידעה או לא ידעה?
מירב בן ארי: אם הייתי רוצה לעשות דיון על אובדנות בקרב בני נוער הייתי יושבת עם יצחק קדמן והיינו מדברים והייתי קוראת.
מירב בן ארי: אני רוצה לדעת, המורה ידעה?
מירב בן ארי: המורה ידעה?
מירב בן ארי: אין שום תשובות - - -
נורית קורן: אם זה קרה בשעות אחר הצהריים זה לא שייך להם.
מירב בן ארי: לא, זה לא אחרי צהריים, מה פתאום?
מירב בן ארי: בבית הספר.
מירב בן ארי: שום דבר לא שמענו - - -
יעקב מרגי: משרד החינוך, אני אסביר לכם מה, ראיתם דוגמה.
יעקב מרגי: משטרת ישראל הגיעה לפה והוא אמר, ובצדק, במקרה הספציפי שאנחנו דנים בו, בדקנו, אין חשש לפלילים, התיק עבר.
יעקב מרגי: אנחנו מכם שמענו באופן כללי - - -
מירב בן ארי: אמורפי.
יעקב מרגי: מי שבדק את המקרה, אם בדק, יכול היה לבוא לכאן ולהגיד, 'בתאריך זה וזה קרה המקרה, בתאריך זה התקבלה ההחלטה, בתאריך זה וזה ירדו מבית הספר'.
יעקב מרגי: את אומרת לי 'אתמול היו בבית הספר'.
יעקב מרגי: אנחנו לא יודעים אם זו פעם ראשונה, לא יודעים אם זו פעם שנייה.
יעקב מרגי: מה את רוצה שעכשיו ישאלו את התלמידים היום, אחרי חודשיים ישאלו את התלמידים, 'רגע, הרגשתם?
מירב בן ארי: אדוני היושב ראש, אפילו אני אחזק אותך, אולי היה מגיע לפה תלמיד מהכיתה של מ.א, שתלמיד יבוא ויגיד - - -
נורית קורן: לא רק תלמיד, המורה, המנהלת.
יעקב מרגי: את זה אני מתחילת הדיון אומרת.
יעקב מרגי: ישבתם פה, סליחה, ובזבזת לנו את הזמן - - -
יעקב מרגי: אנחנו לא מבקשים לקבל את המסקנות שאין אותם, אבל אני מביא לך תיאורים.
יעקב מרגי: הבאתי לך דוגמאות ש - - -
מרדכי יוגב: זה לא נכון.
מירב בן ארי: סליחה, אתה לא היית מתחילת הדיון.
יעקב מרגי: מוטי, לא היית מתחילת הדיון.
מירב בן ארי: עם כל הכבוד, אני הבאתי את ההצעה הזאת.
מרדכי יוגב: - - - ספציפיים ב - - -
מירב בן ארי: סליחה, אני העליתי הצעה לסדר בנושא של מ.א.
מירב בן ארי: ולא בנושא של אובדנות של בני נוער.
מירב בן ארי: אז עם כל הכבוד, אדוני, אם אדוני רוצה להעלות הצעה על אובדנות בני נוער יוציא.
מירב בן ארי: זו ההצעה שאני יזמתי - - -
מרדכי יוגב: - - - בוועדת משנה סגורה ולא - - -
<הילה סגל: אתם מצפים שאנחנו נעבור על ה - - -
מירב בן ארי: תקשיבי, אני רוצה להגיד לך שאת אישה מרשימה ונראה לי שאת עושה את עבודתך מצוין.